ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2026 року	справа № 380/2626/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кравціва О.Р. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України, Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Національному антикорупційному бюро України, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
Суть справи.
До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі – позивач) з позовом до Національного антикорупційного бюро України (далі – відповідач 1, НАБУ, Національне бюро), Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Національному антикорупційному бюро України (далі – відповідач 2, Комісія), в якому просить:
- визнати протиправними і скасувати рішення Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Національному антикорупційному бюро України від 20.10.2025 №80;
- зобов`язати Національне антикорупційне бюро України в особі Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Національному антикорупційному бюро України, прийняти рішення про надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій.
Позовні вимоги обгрунтовано тим, що Комісія з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у НАБУ неправомірно відмовила у наданні статусу учасника бойових дій (далі – УБД). Комісія необгрунтовано дійшла висновку, що ОСОБА_1 фактично виконував завдання, які не були пов`язані з заходами, необхідними для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Факт участі ОСОБА_1 у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України підтверджується Довідкою від 29.02.2024 №2/2/0-2922нт, Довідкою Департаменту контррозвідки Служби безпеки України від 19.10.2022 №2/25236нт. Вважає, що формальний підхід до розгляду подання матеріалів, без урахування їх реального змісту та обставин, що свідчать про виконання особою завдань у зоні бойових дій, є неправомірним і суперечить меті правового регулювання законодавства у сфері захисту прав ветеранів війни.
Ухвалою суду від 20.02.2026 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження /арк.спр.31/.
Відповідач заперечив проти позову повністю з підстав, викладених у відзиві /арк.спр.37-43/. Комісія здійснила аналіз наданої позивачем Довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України від 29.02.2024 №2/2/0-2922нт у нерозривному зв`язку з особистими свідченнями Позивача. Комісія, реалізуючи свої дискреційні повноваження, дійшла обґрунтованого висновку про те, що фактично виконувані ним завдання за своєю об`єктивною природою були наближеними до службових обов`язків працівників поліції і не мали ознак виконання безпосередніх бойових завдань. Оскільки статус УБД є вищою формою визнання державою екстраординарних заслуг осіб, які безпосередньо брали участь у бойових завданнях, а не тих, хто здійснював опосередковану штабну, правоохоронну чи гуманітарну роботу в умовах відсутності вогневого контакту з противником, Комісія рішенням від 20.10.2025 №80 правомірно та законно відмовила Позивачу у наданні відповідного статусу через відсутність правових підстав.
Позивач як суб`єкт звернення був зобов`язаний надати Комісії переконливі докази того, що його дії в Донецькій області мали характер збройного зіткнення, вогневого ураження тощо. Натомість надав лише загальну довідку Служби безпеки України (яка констатує загальний факт участі у заходах оборони). У Протоколі №18 від 09.09.2025 зафіксовано: " ОСОБА_1 за власною ініціативою не надав Комісії додаткових документів, які б містили докази та підтверджували факт виконання ним особисто, а також у складі військової частини чи органу, бойових (службових) завдань". Натомість, своїми ж усними поясненнями він надав Комісії докази того, що його діяльність була мирно-опосередкованою (опрацювання списків, роздача продуктів).
Особливу увагу НАБУ звернуло на те, що цей спір має прецедентне значення та виходить далеко за межі приватного інтересу заявника. Вирішення цієї справи безпосередньо впливає на стабільність інституту ветеранства в Україні. Задоволення позову особи, яка виконувала аналітичні чи штабні функції, створить вкрай небезпечний прецедент девальвації статусу УБД, що призведе до двох критичних наслідків: нівелювання принципу соціальної справедливості та підриву спроможності держави захищати справжніх ветеранів.
Дії Комісії у цій справі продиктовані не формалізмом, а державницьким обов`язком зберегти цінність статусу ветерана виключно для тих, хто брав безпосередню участь у бойових діях.
Позивач подав відповідь на відзив /арк.спр.58-61/ у якому зазначив, що відповідач маніпулює, використовуючи не передбачені законодавством формулювання, самовільно трактує законодавство, фактично підміняючи процедури, визначені уповноваженими на те органами законодавчої та виконавчої влади. Вважає, що наданою ним довідкою встановлено факт безпосередньої участі особи у бойових діях. Натомість позиція Комісії зводиться до того, що вона сама визначає кому надавати, а кому не надавати статус учасника бойових дій, ігноруючи встановлений довідкою факт та не спростовуючи його. Не менше 4 детективів, які виконували аналогічні завдання, отримали статус учасника бойових дій. Деяким особам спочатку було відмовлено, а надалі рішенням Комісії надано статус УБД. Тому, в роботі Комісії прослідковуються неоднакові підходи, подвійні стандарти та залежність Комісії від красномовства заявників та здатності розповідати історії, які неможливо перевірити. Відомості, внесені до протоколу Комісії в частині розгляду питання про надання позивачу статусу УБД неповні, висвітлені однобоко, частково перекручені. За своїм характером виконувані позивачем завдання виходять за рамки «поліцейських, службових та аналітичних». Вважає, що мета ефективного захисту прав позивача може бути досягнута лише у спосіб: зобов`язати Комісію надати статус учасника бойових дій.
Крім того, Комісія неправильно витлумачила висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 03.06.2025 у справі №620/11392/24, оскільки Верховний Суд чітко висловився, що Комісія відповідного органу зобов`язана врахувати відомості, наведені в довідці, навіть за відсутності інших документів, які вимагалися Порядком №413. Також, Комісія не витребувала додаткових документів, а отже, не виконала свій обов`язок в частині збору інформації щодо безпосередньої участі позивача у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Тому, просив задовольнити позов повністю.
Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив /арк.спр.63-64/ та зазначив, що позивач хибно тлумачить правову природу довідки та повноважень Комісії, а у відповіді на відзив здійснив спробу розширити і деталізувати опис своєї діяльності, намагаючись надати їй розвідувально-бойового забарвлення. Наголосив, що відповідно до об`єктивних критеріїв, визначених Верховним Судом у справі №160/18340/22, статус УБД надається виключно за особисте виконання бойового завдання безпосередньо в умовах збройного зіткнення, а не за дистанційну, інформаційну або логістичну підтримку військ. Також, звернув увагу суду, що позивач прямо та добровільно констатує факт: «потреби у застосуванні зброї, на щастя, не було». Цей факт безповоротно виключає наявність бойового елементу в його діях.
Крім того, позивач не надав жодного доказу, що вчиняв ідентичні з іншими детективами дії, яким Комісія за результатами розгляду відповідних матеріалів надала статус УБД. Результати розгляду їхніх справ не можуть бути преюдиційними для цієї справи. Просив відмовити у задоволенні позову повністю.
Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі (частина 2 статті 262 КАС України).
Суд на підставі позовної заяви, відзиву, відповіді на відзив, заперечення та письмових доказів
в с т а н о в и в :
Спільним наказом Служби безпеки України та Національного антикорупційного бюро України від 07.03.2022 №78/21 затверджено заходи з метою здійснення повноважень, необхідних для забезпечення оборони України, захисту населення та інтересів держави /арк.спр.10/.
Наказом Національного антикорупційного бюро України від 09.09.2022 №410-онс-дск майора Національного бюро старшого детектива ОСОБА_1 для забезпечення подальшої взаємодії зі Службою безпеки України відряджено з 09.09.2022, на період дії воєнного стану до особливого розпорядження, до Донецької області із забезпеченням транспортним засобом /арк.спр.13/.
Згідно з наказом командира оперативно-тактичного угруповання « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині) від 14.09.2022 №96/дск майора Національного бюро старшого детектива ОСОБА_1 вважати таким, що прибув до складу сил та засобів, та бере безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, з метою виконання службових (бойових) завдань. Підстава: спільний наказ Служби безпеки України та Національного антикорупційного бюро України від 07.03.2022 №78/21 «Про затвердження заходів з метою здійснення повноважень, необхідних для забезпечення оборони України, захисту населення та інтересів держави»; наказ Національного антикорупційного бюро України від 09.09.2022 №410-онс-дск «Про відрядження службових осіб Національного бюро» /арк.спр.8/.
Відповідно до наказу командира оперативно-тактичного угруповання « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (по стройовій частині) від 07.10.2022 №117/дск майора Національного бюро старшого детектива ОСОБА_1 до пункту постійної дислокації.
Згідно з Довідкою Департаменту контррозвідки Служби безпеки України від 19.10.2022 №2/25236нт майор ОСОБА_1 , старший детектив Національного бюро, який відряджений до Департаменту контррозвідки Служби безпеки України, дійсно в період з 09.09.2022 по 08.10.2022 включно безпосередньо у складі тимчасової оперативної групи брав участь у виконанні оперативно-бойових заходів (бойових дій), спрямованих на забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах ведення бойових дій та у період здійснення цих заходів. Підстава: спільний наказ Служби безпеки України та Національного антикорупційного бюро України від 07.03.2022 №78/21 «Про затвердження заходів з метою здійснення повноважень, необхідних для забезпечення оборони України, захисту населення та інтересів держави»; бойове розпорядження начальника Департаменту контррозвідки Служби безпеки України, реєстр. №2/267т/бр/ДКР від 08.09.2022 /арк.спр.7/.
Відповідно до Довідки Департаменту контррозвідки Служби безпеки України від 29.02.2024 №2/2/0-2922нт старший детектив Національного бюро ОСОБА_1 дійсно брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в Донецькій області. Підстава: бойове донесення №2/5/2-417т/бд від 15.11.2022 /арк.спр.6/.
Комісія з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у НАБУ 09.09.2025 провела засідання, про що складено протокол №18. На засіданні розглянуто питання про надання статусу УБД особам начальницького складу Національного бюро, зокрема ОСОБА_1 та «попри наявність формального документу (довідки) Комісія встановила, що факт безпосередньої участі ОСОБА_1 в заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, не підтверджується, а тому, він не відповідає критеріям закону, що виключає можливість надання йому статусу учасника бойових дій» /арк.спр.15-16/.
Рішенням Комісії від 20.10.2025 №80 ОСОБА_1 відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій відповідно до підпункту 1 пункту 24 Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №413 /арк.спр.16-17/.
Вважаючи відмову відповідача у наданні статусу учасника бойових дій протиправною, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.
Вирішуючи справу суд керується таким.
Завданням адміністративного судочинства України відповідно до частини 1 статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади.
Згідно з статтею 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові основи організації та діяльності Національного антикорупційного бюро України визначено Законом України «Про Національне антикорупційне бюро України» від 14.10.2014 №1698-VII (далі – Закон №1698-VII).
Статтею 1 Закону №1698-VII передбачено, що національне антикорупційне бюро України (далі – Національне бюро) є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних та інших кримінальних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових (частина 1). Завданням Національного бюро є протидія корупційним та іншим кримінальним правопорушенням, які вчинені вищими посадовими особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та становлять загрозу національній безпеці, а також вжиття інших передбачених законом заходів щодо протидії корупції (частина 2).
Відповідно до статті 2 Закону №1698-VII правову основу діяльності Національного бюро становлять Конституція України, міжнародні договори України, цей та інші закони України, а також прийняті відповідно до них інші нормативно-правові акти (частина 1).
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі – Закон №2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
За правилами частини 1 та 2 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі – Закон №2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни відповідно до Конституції України визначає Закон №2011-ХІІ та регулює відносини у цій галузі.
Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-ХІІ (далі – Закон №3551-ХІІ) визначено правовий статус ветеранів війни.
Згідно зі статтею 5 Закону №3551-ХІІ учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконання бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, та і у мирний час.
Статтею 6 Закону №3551-ХІІ визначені особи, які належать до учасників бойових дій, зокрема у пункті 19 частини 1 зазначено: військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані, добровольці Сил територіальної оборони) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, особи начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, особи, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Крім цього, Законом №3551-ХІІ визначено, що порядок надання та позбавлення статусу учасника бойових дій особам, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №413 затверджено Порядок надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України» (далі – Порядок № 413), який визначає процедуру надання та позбавлення статусу учасника бойових дій.
Відповідно до пункту 2 Порядку №413 надання статусу учасника бойових дій – публічна (електронна публічна) послуга, що надається комісією (міжвідомчою комісією) за заявою, поданою в паперовій або електронній формі, або на підставі документів, поданих командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу), за результатами розгляду якої (яких) приймається рішення про надання (відмову у наданні) статусу учасника бойових дій.
Пунктом 4 Порядку №413 визначено перелік документів, які є підставою для надання особі статусу учасника бойових дій, які приймали безпосередню участь у заходах, зокрема, довідка за формою згідно з додатком 6 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військової агресією російської федерації проти України.
Водночас заявники за власним бажанням можуть додавати інші документи, які містять докази та підтверджують факт виконання ними особисто або у складі військової частини (органу, підрозділу), установи та закладу бойових (службових) завдань (підпункт 4).
За змістом довідки (додаток 6 до Порядку №413), така видається на підставі та із зазначенням документів, які підтверджують безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, - бойових донесень, журналів бойових дій (оперативних завдань, ведення оперативної обстановки), вахтових журналів, польотних листів, книг служби, наказів про залучення до таких заходів, відомостей про виконання розвідувальних заходів, або довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва).
Крім того, відповідно до пункту 5 Порядку №413 для надання статусу учасника бойових дій документи подаються, зокрема, командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу) або іншим керівником підприємства, установи та організації стосовно заявників, зазначених в пунктах 19 і 20 частини 1 статті 6 Закону, або самостійно заявником з їх числа у разі неподання документів командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу) або іншим керівником підприємства, установи та організації.
Згідно з пунктом 8 Порядку №413 для надання статусу учасника бойових дій заявникам з числа осіб, зазначених у пункті 19 частини 1 статті 6 Закону, які брали безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, командири (начальники) військових частин (органів, підрозділів) або інші керівники підприємств, установ та організацій протягом 30 календарних днів з дня участі осіб у виконанні бойових (службових) завдань, у проведенні розвідувальних заходів, отримання травм (поранень, контузій, каліцтв) зобов`язані подати на розгляд комісії, утвореної міністерством, центральним органом виконавчої влади чи іншим державним органом, у підпорядкуванні яких перебували військові частини (органи, підрозділи), установи та заклади, у складі яких проходили службу заявники, довідки за формою згідно з додатком 6 або додатком 7.
Пунктом 19 Порядку №413 передбачено, що рішення про надання (відмову у наданні) статусу учасника бойових дій приймається: комісіями – стосовно заявників з числа осіб, зазначених у пунктах 19 і 20 частини 1 статті 6 Закону №3551-ХІІ.
Відповідно до пункту 20 Порядку №413 Комісії розглядають документи, у разі потреби заслуховують пояснення заявників, стосовно яких вони подані, свідків та в місячний строк із дня надходження документів приймають рішення щодо надання статусу учасника бойових дій. За відсутності підстав комісії повертають документи до військових частин (органів, підрозділів), підприємств, установ та організацій з метою подальшого доопрацювання та повторного подання на розгляд комісій протягом 10 календарних днів.
Приписами пункту 24 Порядку встановлено, що Комісія або міжвідомча комісія відмовляє заявнику в наданні статусу учасника бойових дій у разі:
1) відсутності правових підстав для надання статусу учасника бойових дій;
2) відсутності необхідних документів, визначених пунктом 4 цього Порядку;
3) подання недостовірної інформації;
4) наявності обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, за вчинення заявником умисного тяжкого або особливо тяжкого злочину під час участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, під час безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, або умисного тяжкого або особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, або умисного тяжкого або особливо тяжкого злочину проти миру, безпеки людства та міжнародного порядку.
У разі усунення виявлених підстав для відмови в наданні статусу учасника бойових дій заявник або уповноважена особа може повторно ініціювати винесення питання про надання зазначеного статусу (за процедурою, визначеною цим Порядком) на розгляд комісії шляхом подання заяви до керівника відповідного міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади чи іншого державного органу, в якому утворено комісію.
Рішення комісії або міжвідомчої комісії може бути оскаржене відповідно до Закону України “Про адміністративну процедуру” та/або в судовому порядку.
Основні функції, завдання, повноваження та склад комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Національному антикорупційному бюро України (далі – Комісія), а також порядок організації її роботи визначено Положенням про комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Національному антикорупційному бюро України, затвердженого наказом Національного антикорупційного бюро України від 05.11.2024 №183 (далі – Положення №183).
Основними завданнями Комісії, відповідно до пункту 3 Положення №183, є прийняття рішення про надання (позбавлення) статусу учасника бойових дій особам начальницького складу Національного антикорупційного бюро України (далі – Національне бюро), які набули право на отримання статусу учасника бойових дій відповідно до Закону України від 22.10.1993 №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Повноваження Комісії передбачені пунктом 7 Порядку №183, а саме:
- розглядає в місячний строк документи, передбачені пунктом 8 цього Положення, що подані керівниками структурних підрозділів Національного бюро або особою самостійно;
- надсилає запити до відповідних органів, установ тощо;
- заслуховує пояснення осіб, стосовно яких подані документи, свідків;
- повертає документи для доопрацювання у разі виявлення в них розбіжностей чи неточностей;
- приймає рішення про надання, відмову у наданні, позбавлення статусу учасника бойових дій;
- надсилає рішення про відмову особі, яка звернулася щодо надання статусу учасника бойових дій, а також роз`яснює порядок його оскарження;
- подає на розгляд міжвідомчої комісії документи зі спірних питань, які потребують міжвідомчого врегулювання, стосовно осіб, зазначених у пункті 3 цього Положення (у разі їх виникнення);
- проводить засідання не рідше одного разу на місяць (за наявності документів) для розгляду.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (частина 1). В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2).
З доказів у справі суд встановив, що Комісія з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Національному антикорупційному бюро України відмовила ОСОБА_1 у наданні статусу учасника бойових дій незважаючи на наявність Довідки Департаменту контррозвідки Служби безпеки України від 29.02.2024 №2/2/0-2922нт за формою 6 про те, що старший детектив Національного бюро ОСОБА_1 дійсно брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в Донецькій області.
Підставою для видачі цієї Довідки було бойове донесення №2/5/2-417т/бд від 15.11.2022 /арк.спр.6/.
У контексті встановлених обставин, аналізуючи пункт 4 Порядку №413, суд зважає на твердження позивача, що довідка форми 6 може бути самостійною підставою для надання особі статусу учасника бойових дій. Адже додавання інших документів, які містять докази та підтверджують факт виконання ними особисто або у складі військової частини (органу, підрозділу), установи та закладу бойових (службових) завдань передбачено Порядком як альтернативну поведінку заявника.
Водночас слід погодитися з твердженнями відповідача, що Комісія не є технічним органом, який автоматично, за наявності Довідки форми 6, приймає рішення про надання статусу учасника бойових дій. Такий підхід суперечив би положенням Закону №3551-XII, Порядку №413 та висновкам Верховного Суду, викладеним у рішенні від 19.11.2025 у справі №560/8168/24.
Також, наявність Довідки форми 6 не є абсолютною підставою для надання Комісією особі статусу учасника бойових дій.
З позиції суду, положення статті 6 Закону №3551-XII та пунктів 4, 5 Порядку №413 свідчать, що, визначальною підставою для надання статусу учасника бойових дій є не формальне подання повного пакета документів, а підтвердження факту безпосередньої участі особи в бойових діях або заходах із забезпечення оборони України. Документи виступають лише засобом доведення цієї участі, а не самостійною умовою для визнання такого статусу.
Відтак формальний підхід до розгляду поданих матеріалів, без врахування їх реального змісту та обставин, що свідчать про виконання особою завдань у зоні бойових дій, є неправомірним і суперечить меті правового регулювання законодавства у сфері захисту прав ветеранів війни.
Такий підхід ґрунтується не лише на тлумаченні Порядку №413, а й на реалізації гарантованого статтею 17 Конституції України обов`язку держави щодо соціального захисту громадян, які захищають суверенітет та територіальну цілісність України. Формальний підхід, що ігнорує доведені факти реальної участі особи в обороні держави, є неприпустимим, оскільки нівелює саму суть та мету Закону №3551-XII.
Суд враховує, що у цій справі позивач надав Комісії Довідку Департаменту контррозвідки СБУ про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Проте згідно з протоколом засідання Комісії від 09.09.2025 №18 за результатами розгляду поданих ОСОБА_1 матеріалів та дослідження обставин його залучення та роду виконуваних завдань Комісія встановила, що фактичні обставини не підтверджують його безпосередню участь в заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Попри наявність формального документу, факт безпосередньої участі ОСОБА_1 у відповідних заходах не підтверджується /арк.спр.16-17/.
Однак позивач називає викладені в протоколі висновки Комісії неповними, висвітленими однобоко, частково перекрученими та безпідставними. В роботі Комісії прослідковуються неоднакові підходи, подвійні стандарти та залежність Комісії від красномовства заявників та здатності розповідати історії, які неможливо перевірити. На його думку він брав саме безпосередню участь у відповідних заходах, а його завдання виходили за межі «поліцейських, службових та аналітичних функцій».
На жаль ні стенограми засідання з поясненнями ОСОБА_1 , ні відеоматеріалів засідання Комісії з розгляду цього питання сторонами суду не надано.
За таких обставин слід наголосити, що відповідно до Порядку №413 та Положення №183 повноваження Комісій не обмежуються формальною перевіркою поданих документів. На них покладено обов`язок здійснювати всебічну та об`єктивну перевірку обставин, які можуть підтверджувати участь особи в заходах, пов`язаних із захистом України. Зокрема, комісії зобов`язані не лише вивчати надані матеріали, а й, за необхідності, витребувати додаткові документи, заслуховувати пояснення свідків, повертати матеріали на доопрацювання тощо.
У разі неможливості отримання документів, прямо перелічених у Порядку №413, з об`єктивних причин (наприклад, знищення архівів під час бойових дій, розформування підрозділу, втрата документів не з вини особи), Комісія не повинна обмежуватися констатацією їх відсутності. Вона зобов`язана сприяти особі у відновленні доказової бази та вжити заходів для встановлення факту участі на підставі сукупності інших непрямих доказів, таких як накази про відрядження до зони бойових дій, дані про отримані нагороди, фото- та відеоматеріали, свідчення свідків тощо.
Таким чином, встановивши невідповідність між поданою довідкою та усними поясненнями позивача Комісія мала право та обов`язок, відповідно до положень Порядку №413, витребувати інші необхідні документи у підпорядкованих органів військового управління або сприяти особі в отриманні необхідних документів чи доказів.
З врахуванням викладеного, висновки Комісії є передчасними, необгрунтованими та слід скасувати.
Щодо інших покликань сторін суд зазначає, що відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 КАС України та частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з пунктом 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994 статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
За викладених підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, не є необхідним надавати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.
Щодо вимоги позивача зобов`язати відповідача прийняти рішення про надання статусу УБД суд керується таким.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2); визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4); інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).
У випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача – суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У разі якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (частина 4 статті 245 КАС України).
Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, прийнятої 11.03.1980, дискреційні повноваження – це повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.
Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.
З практики Європейського суду слід виснувати, що в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.
Судом встановлено, що порядок надання та позбавлення статусу учасника бойових дій особам, визначаються Кабінетом Міністрів України, а прийняття конкретного рішення з цього питання належить до виключних повноважень Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Національному антикорупційному бюро України.
Викладене дозволяє зробити висновок, що прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача надати позивачу статус УБД без вжиття Комісією всіх заходів для встановлення істини у цій справі може бути передчасним та необгрунтованим втручанням у виключні повноваження Комісії та спричинити безпідставне наділення особи статусом УБД.
За встановлених обставин, з позиції суду для належного та ефективного захисту прав позивача слід зобов`язати Комісію повторно розглянути подані позивачем матеріали щодо надання йому статусу УБД, з врахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про протиправність рішення відповідача та часткову обгрунтованість позовних вимог. Тому, позов слід задовольнити частково.
Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Керуючись статтями 2, 10, 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 293, 295, суд
в и р і ш и в :
1. Позов задовольнити частково.
2. Визнати протиправними та скасувати рішення Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Національному антикорупційному бюро України від 20.10.2025 №80.
3. Зобов`язати Національне антикорупційне бюро України повторно розглянути матеріали про визнання ОСОБА_1 учасником бойових дій, з врахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Національного антикорупційного бюро України на користь ОСОБА_1 судовий збір, пропорційно до задоволених позовних вимог, у сумі 665,60 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідач 1: Національне антикорупційне бюро України (03035 м. Київ, вул. Дениса Монастирського, 3; ЄДРПОУ 39751280).
Відповідач 2: Комісія з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у Національному антикорупційному бюро України (03035 м. Київ, вул. Дениса Монастирського, 3).

  Суддя	  Кравців Олег Романович