ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5558/26 Справа № 203/3270/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ханієва Ф. М. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Пищиди М.М.
суддів: Свистунової О.В., Ткаченко І.Ю. 
за участю секретаря судового засідання – Літвінова І.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду міста Дніпра від 05 лютого 2026 року у справі за позовом Центральної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 про витребування майна, -
В С Т А Н О В И В:
У червні 2024 року Центральна окружна прокуратура міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 про витребування майна.
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що спірна квартира належить до об`єктів нерухомого майна права комунальної власності та вибула із комунальної власності поза волею дійсного власника із порушенням встановленого чинним законодавством порядку у позаприватизаційний спосіб на підставі документів, що не видавались та мають ознаки фіктивності. Це є безумовною підставою для витребування майна у останнього набувача на підставі ст. 387 ЦК України. Також за поясненнями прокурора, міська рада була обізнана про встановлені обставини незаконного набуття речових прав на нерухоме майно комунальної власності та достатній для самостійного вжиття заходів, направлених на усунення виявлених порушень, що свідчить про бездіяльність Дніпровської міської ради, яка є органом, уповноваженим державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах. Зазначене, на думку прокурора, обумовлює актуальність позову та надає обґрунтовані підстави для здійснення прокурором представницьких повноважень в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради.
Враховуючи вищевикладене позивач просила суд: витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта 987627812101).
Рішенням Центрального районного суду міста Дніпра від 05 лютого 2026 року позов Центральної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про витребування майна – задоволено повністю.
Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 987627812101).
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Центральної окружної прокуратури міста Дніпра судові витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 3633,60 грн.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою.
В обгрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та вважає, що висновки викладені в судовому рішенні не відповідають дійсним обставинам справи.
З урахуванням викладеного, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги. 
Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 27.07.2016 року, місто Дніпро, Україна, учасники цього правочину: ОСОБА_2 , 1971 року народження, (продавець) та ОСОБА_1 , 1976 року народження, (покупець), уклали цей договір про те, що ОСОБА_2 передав у власність (продав), а ОСОБА_1 прийняла у власність (купила) квартиру АДРЕСА_2 . Квартира, яка відчужується, в цілому складається з: 1-коридор; 2-житлова; 3-коридор; 4-житлова; 5-санвузол; 6-кухня; 7-коридор; 8-житлова, загальною площею – 95,7 кв.м, житлова площа – 49,9 кв.м (п. 1 договору).
Ця квартира належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10.07.1996 року виконкомом міської Ради народних депутатів, згідно з розпорядженням №3/1163-96 від 10.07.1996 року, зареєстрованого 10.07.1996 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» в реєстрову книгу №8п за реєстровим №57 (п. 2 договору).
Продаж квартири вчиняється за домовленістю сторін за 81 000,00 грн, які продавець одержав повністю від покупця – ОСОБА_1 до підписання цього договору (п. 3 договору).
Відсутність заборони на відчужувану квартиру, яка є предметом договору, підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна (про податкові застави) від 27.07.2016 року, виданим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В. (п. 9 договору).
Право власності на квартиру у покупця виникає з моменту державної реєстрації договору (п. 16 договору).
Вказаний вище договір купівлі-продажу квартири від 27.07.2016 року, місто Дніпро, Україна, підписаний сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренком С.В., зареєстровано в реєстрі за №452.
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 19.06.2024 року, право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , 27.07.2016 року зареєстроване за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: НАТ 049876, реєстраційний номер №452, виданий 27.07.2016 року, видавник: Мазуренко С.В., приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу.
Державним реєстратором на нерухоме майно приватним нотаріусом Мазуренком С.В., Дніпропетровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровської області, було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.08.2016 року №30726650 щодо державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_1 , та рішення про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.12.2016 року №33244278 щодо внесення зміни до запису про нерухоме майно, право власності та суб`єкта (суб`єктів) цього права за номером: 15680601, розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером: 987627812101, в частині зміни найменування вулиці: Старокодацька на Старокозацька.
Відповідно до листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 08.12.2023 року №3/12-8954 «Про надання інформації», Департамент повідомив прокурора про те, що за архівними даними приватизаційних справ департаменту, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 .
Розпорядженням органу приватизації від 10.07.1996 року №3/1163-96 передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
Відповідно до листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 13.12.2023 року №6/5-5350, Департамент повідомив прокурора про те, що згідно з даними реєстру територіальної громади міста Дніпра та картотеки з питань реєстрації місця проживання осіб, за адресою: АДРЕСА_3 , станом на 11.12.2023 року зареєстровано 2 (дві особи): ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована з 28.12.2016 року по теперішній час, та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована з 28.12.2016 року по теперішній час.
За даними архівної картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, які були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 : ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , була зареєстрована з 29.07.1980 року по 22.08.1980 року; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , була зареєстрована з 20.09.1955 року по 11.12.1980 року; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , була зареєстрована з 27.06.1978 року по 11.12.1980 року; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , була зареєстрована з 17.08.1978 року по 12.02.1981 року; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , була зареєстрована з 06.01.1972 року по 12.02.1981 року; ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , була зареєстрована з 27.04.1957 року по 18.03.1982 року; ОСОБА_13 , 1932 року народження, був зареєстрований з 18.07.1967 року по 18.03.1982 року; ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , був зареєстрований з 28.04.1976 року по 30.09.1976 року, та з 19.12.1978 року по 05.07.1982 року; ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , була зареєстрована з 02.04.1981 року по 05.07.1982 року; ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , була зареєстрована з 29.07.1976 року по 05.07.1982 року; ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , був зареєстрований з 29.07.1980 року по 28.10.1982 року; ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , була зареєстрована з 06.06.1980 року по 28.10.1982 року; ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , був зареєстрований з 29.07.1980 року по 21.08.1986 року.
У реєстрі територіальної громади міста Дніпра відомості стосовно реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_15 , на території міста Дніпра відсутні.
Відповідно до листа КП «ДМБТІ» ДМР «Про надання інформації» від 12.12.2023 року №13171, прокурора було повідомлено про те, що станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_5 , містяться такі відомості. В житловому будинку літ. В-2 в цокольному поверсі станом на 1970 рік значилась квартира АДРЕСА_6 (поз. 1-18). В подальшому інвентаризацією, проведеною 28.08.2011 року, згідно з замовленням КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» ДМР встановлено, що квартира самовільно переобладнана (із зміною правового режиму) в приміщення №6 (поз. 1-16, загальною площею 187,4 кв.м), про що в матеріалах справи містяться відповідні штампи, відомості щодо реєстрації права власності станом на 31.12.2012 року відсутні.
В матеріалах інвентаризаційної справи міститься рішення Дніпропетровської міської ради від 06.10.2010 року №29/61 про прийняття на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» нежитлового приміщення по АДРЕСА_5 , в літ. В-2. Житловий будинок літ. В-2 АДРЕСА_5 , зареєстровано Кіровським РКГ на підставі рішення виконкому Кіровської районної ради №818 від 16.08.1960 року, про що 01.12.1961 року видане реєстраційне посвідчення та зроблено запис в облікову книгу №7 за реєстровим №8.
Відповідно до рішення V сесії Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 27.11.1991 року №46 «Про комунальну власність Дніпропетровської міської ради народних депутатів», вирішено затвердити перелік об`єктів комунальної власності Дніпропетровської міської ради народних депутатів.
Відповідно до листа Дніпровської міської ради від 22.04.2024 року за №7/11-1001 «Про розгляд листа», складеного на адресу Центральної окружної прокуратури міста Дніпра, станом на час надання відповіді Дніпровська міська рада з позовною заявою про витребування із чужого незаконного володіння квартири АДРЕСА_1 , або іншим позовом, предметом якого є це нерухоме майно, не зверталась. За інформацією Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, відповідно до листа від 16.04.2024 року №3/9-1874, згідно з архівними даними приватизаційних справ цього департаменту, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації вищезазначеної квартири.
Відповідно до листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 16.04.2024 року №3/9-1874 «Про надання інформації», складеного на адресу директора Департаменту правового забезпечення Дніпровської міської ради, Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради є органом приватизації житлового фонду, що перебуває у комунальній власності Дніпровської міської територіальної громади в особі Дніпровської міської ради.
За архівними даними приватизаційних справ Департаменту, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до рішення сесії V скликання Дніпропетровської міської ради від 06.10.2010 року №29/61 «Про прийняття на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» нежитлового приміщення по АДРЕСА_7 », міська рада вирішила прийняти на баланс Комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради нежитлове приміщення, загальною площею 176,9 кв.м (площа має бути відкоригована згідно з інвентарною справою) по АДРЕСА_7 , яке перебуває на балансі Закритого акціонерного товариства «Муніципальний фонд енергоресурсів» (а.с. 35-89 Том 1).
В порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор неодноразово направляв засобами поштового зв`язку на адресу Дніпровської міської ради листи №54-1243ВИХ-24 від 13.02.2024, №54-2820ВИХ-24 від 10.04.2024, №54-5237ВИХ-24 від 19.06.2024, з повідомленням про порушення інтересів держави, та Дніпровській міській раді надавалась можливість відреагувати, звернутися до суду за захистом інтересів держави (а.с. 68-70, 76 на зворотному боці – 78, 89-92 Том 1).
Листом за вих. №7/11-517 від 08.03.2024 року, за вх. №2767-24 від 28.03.2024 року, ДМР повідомила прокурора про те, що за інформацією Департаменту правового забезпечення ДМР до надходження листа прокуратури не було відомо про факт незаконної реєстрації права приватної власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_3 . Тому міська рада не зверталась до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (а.с. 70 Том 1).
Відповідно до листів Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 07.10.2024 року №6/5-2715 та Дніпровської міської ради від 30.10.2024 року №7/11-2448 «Про розгляд листа», інформація про об`єкти, що належать до комунальної власності, надається з Реєстру за наявною базою даних Реєстру. У Реєстрі по АДРЕСА_8 , є записи про об`єкти нерухомого майна, а саме: житловий будинок літ. В-2, загальною площею 441,1 кв.м, балансоутримувач – Комунальне підприємство «Житлове господарство Центрального району» Дніпровської міської ради, за інформаційними відомостями (форма 2), наданими балансоутримувачем до Реєстру, станом на 01.12.2015 року; котельню вбудовану, загальною площею 42,9 кв.м, балансоутримувач – Комунальне підприємство «Житлове господарство Центрального району» Дніпровської міської ради, за інформаційними відомостями (форма 2), наданими балансоутримувачем до Реєстру, станом на 01.10.2016 року; нежитлове приміщення в житловому будинку літ. В-2, загальною площею 176,9 кв.м, балансоутримувач – Комунальне підприємство «Житлове господарство Центрального району» Дніпровської міської ради, за інформаційними відомостями (форма 2), наданими балансоутримувачем до Реєстру, станом на 01.04.2016 року.
Згідно з рішенням міської ради від 20.05.2020 року №59/57 «Про передачу з балансу комунальних підприємств житлових будинків та житлових приміщень на баланс КП «Жилсервіс-5» (зі змінами), будинок АДРЕСА_9 , підлягає передачі на баланс Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради.
Інформації для внесення змін до Реєстру не надавалось.
Підставою виникнення права власності на житловий будинок літ. В-2 є рішення міської Ради народних депутатів від 27.11.1991 року №46 «Про комунальну власність Дніпропетровської міської Ради народних депутатів».
Також повідомлено, що за адресою: АДРЕСА_7 , був укладений договір оренди нежитлового приміщення, загальною площею 187,4 кв.м, від 20.03.2013 року №72-ДКП/13 з ТОВ «Хімпобутсервіс», терміном на 3 роки. Договір на цей час недіючий, відповідно до акта від 31.07.2014 року.
Департамент не отримував звернень та не готував проектів рішень виконавчого комітету міської ради щодо зміни правового режимі об`єктів нерухомого майна по АДРЕСА_5 , згідно з Порядком зміни правового режиму об`єктів нерухомого майна, затвердженим рішенням міської ради від 21.06.2017 року №49/22 «Про затвердження Порядку зміни правового режиму об`єктів нерухомого майна» (а.с. 70-72 Том 2).
Відповідно до Виписки з протоколу з розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води» від 22.03.2017 року №8/103МК, надано згоду на відключення приміщення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 .
Відповідно до довідки від 19.12.2016 року, така дана власнику квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 про те, що КПЖРЕП Кіровського району не заперечує проти встановлення автономного опалення, при наявності всіх необхідних документів. Раніше в квартирі АДРЕСА_10 , центральне опалення та інженерні комунікації відсутні. КЖРЕП не заперечує проти підключення котла (а.с. 107, 108 Том 2).
Відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 10.11.2016 року №497 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету міської ради від 05.08.2016 року №318 щодо складу комісії з розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води», внесені зміни до рішення виконавчого комітету міської ради від 05.08.2016 року №318 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету міської ради від 23.01.2013 №13 «Про міську постійну комісію з розгляду питань щодо відключення споживачів від мережі централізованого опалення та постачання гарячої води».
Відповідно до телефонограми керівнику від голови комісії, на виконання рішення «Про міську постійну комісію з розгляду питань щодо відключення споживачів від мережі централізованого опалення та постачання гарячої води», голова комісії просив забезпечити участь члена комісії 22.03.2017 року о 12-00 годині у черговому робочому засіданні комісії з питань відключення від мереж ЦО та ГВП (а.с. 135-142 Том 2).
13.01.2017 року ОСОБА_1 звернулась до міської постійної діючої комісії з розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води із заявою про надання дозволу на відключення від мережі ЦО та ГВП, влаштування індивідуального опалення у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , яка розташована на цокольному поверсі двоповерхового будинку.
Резолюцією від 22.03.2017 року за вх. №Д-49/1 голова комісії, заступник міського голови, директор Департаменту благоустрою та інфраструктури ДМР Лисенко М.О. закріпив те, що питання вирішено на комісії, виписка з протоколу видана наручно (а.с. 180-181, 187-188 Том 2).
На підтвердження факту несення відповідачем – ОСОБА_1 тягаря щодо утримання спірної квартири, сплати грошових коштів за комунальні послуги, проведення ремонту квартири, сторона відповідача надала суду копії: технічних умов приєднання до газорозподільної системи №0021/55 ОСОБА_1 до ПАТ «Дніпрогаз»; договору на приєднання до газорозподільної системи (для приєднання, що не є стандартним) №03ADg3725-17 від 29.05.2017 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Дніпрогаз» та ОСОБА_1 , за умовами якого до газорозподільної системи Оператора ГРМ, що на законних підставах перебуває в його власності або користуванні (у томі числі в експлуатації), приєднується на підставі технічних умов приєднання №0021/55 від 11.04.2017 року квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (об`єкт замовника); договору №5-1143960 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 27.09.2016 року, укладеного між Комунальним підприємством «Житлове господарство Кіровського району» Дніпропетровської міської ради і ОСОБА_1 , щодо забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій у житловому будинку АДРЕСА_11 ; договору №4134016 про користування електричною енергією від 18.04.2017 року, який було укладено між ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , як споживач, та ПАТ «ДТЕК Дніпрообленерго», щодо зобов`язання надійно постачати електричну енергію на об`єкт споживача, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , та який належить на праві власності, відповідно до договору купівлі-продажу НАТ №049876 від 27.07.2016 року, приватний нотаріус Мазуренко С.В.; договору №920235000006 від 02.08.2018 року про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення (з використання внутрішньобудинкових мереж), укладеного між Комунальним підприємством «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради та ОСОБА_1 , яка є власником квартири, щодо зобов`язання своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором; акту прийому-передачі виконання будівельних робіт за замовленням ОСОБА_1 від 15.10.2017 року на загальну суму 26460,00 грн, щодо передачі виконавцем – ТОВ БК «Скелябудінвест» та приймання замовником – ОСОБА_1 наступних робіт: вивезення побутового сміття, штукатурки стін, шпаклівки стін, фарбування стін, фарбування підлоги, монтаж вхідних дверей; платіжних інструкцій щодо сплати ОСОБА_1 грошових коштів за комунальні послуги на особові рахунки, зокрема, за послуги водоспоживання та водовідведення, електропостачання, утримання споруд за адресою: АДРЕСА_3 , за розподіл (доставку) природного газу, квартплату, вивіз ТВП (а.с. 139-142 Том 1, 151-181 Том 1).
На підтвердження факту проживання у спірній квартирі разом з дитиною відповідач – ОСОБА_1 надала суду копію свідоцтва про народження від 11.11.2016 року, серії НОМЕР_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками якої є: ОСОБА_20 – батько, ОСОБА_1 – мати (а.с. 182 Том 1).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира, яка є комунальною власністю, вибула з володіння власника (територіальної громади міста Дніпра) поза його волею та з порушенням законодавства.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, провадження №14-208цс18, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача, згідно зі статтею 388 ЦК України, залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором – також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння.
Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-2407цс15).
Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику (постанова ВС від 22 жовтня 2020 року, справа №752/11904/17).
Також відповідно до пункту 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», власник має право витребувати майно з незаконного володіння набувача, якщо це майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, враховуючи ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України.
ВС вказав, що добросовісність та недобросовісність характеризують насамперед ступінь обізнаності набувача про правомірність набуття майна в особи, яка не має права на його відчуження. Водночас такі категорії, як «добросовісність», яка належить до фундаментальних засад цивільного права (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), а також недобросовісність не можуть тлумачитися або застосовуватися формально, ґрунтуватися на припущеннях. Добросовісність набувача презумується, тобто набувач буде вважатися добросовісним доки не буде доведено протилежне. Добросовісність дій набувача визначається судом у кожному конкретному випадку (постанова СП КГС ВС від 18.09.2025 у справі №922/82/20).
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно з володіння добросовісного набувача (тобто того, який не знав і не міг знати про те, що набуває майно, яке особа не мала права йому відчужувати) згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі (оплатно, безвідплатно) добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором – також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник може витребувати майно з володіння добросовісного набувача, який придбав його за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, є вичерпним (пункти 1-3 частини першої статті 388 ЦК України). Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України) (постанова ВП ВС від 18.01.2023 у справі №488/2807/17).
Добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (постанова КГС ВС від 11.03.2025 у справі №922/647/22).
Відповідно до положень ст. 1, ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21.05.1997 року №280/97-ВР (у чинній редакції), право комунальної власності – право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.
Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, прийняття рішення про здійснення публічно-приватного партнерства щодо об`єктів комунальної власності, у тому числі на умовах концесії, про передачу об`єктів права комунальної власності на праві узуфрукта комунального майна, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання юридичних осіб комунальної власності відповідної територіальної громади.
Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування», право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-ІV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі – державна реєстрація прав) – офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 6, п. 2 ч.1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», нотаріуси є державними реєстраторами.
Державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав. Сама собою державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності. Державна реєстрація права власності не породжує права власності, з огляду на державну реєстрацію право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту (постанова ВП ВС від 21.12.2022 у справі №914/2350/18 (914/608/20), постанова ВС від 03.06.2020 року у справі №363/4852/17).
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами , зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.
Відповідно до положень ст. ст. 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача).
Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанова КЦС ВС від 13.02.2019 року, справа №369/13976/15-ц; постанова КЦС ВС від 27.03.2019 року, справа №806/2-1093/2011).
Стала практика ЄСПЛ (зокрема, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа – добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішенняЄСПЛусправах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), пункт 68, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява №43768/07), пункт 45) (Постанова ВП ВС від 20.06.2023 у справі №633/408/18).
Аналіз викладеного вище вказує, що спірне нерухоме майно безпідставно поза волею власника вибуло із комунальної власності територіальної громади міста Дніпра у приватну власність фізичних осіб, а саме: третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – ОСОБА_2 та відповідача – ОСОБА_1 .
Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу, спірна квартира належала продавцю – ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10.07.1996 року виконкомом міської Ради народних депутатів, згідно з розпорядженням №3/1163-96 від 10.07.1996 року, зареєстрованим 10.07.1996 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» в реєстрову книгу №8п за реєстровим №57. Водночас міська рада повідомила, що розпорядженням органу приватизації від 10.07.1996 року №3/1163-96 було передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Тобто розпорядження №3/1163-96 від 10.07.1996 року щодо спірного майна ОСОБА_2 не видавалось.
Крім того, за інформацією Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, відповідно до листа від 16.04.2024 року №3/9-1874, згідно з архівними даними приватизаційних справ цього департаменту, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 . Натомість станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_5 , містяться відомості, зокрема, про те, що житловий будинок літ. В-2 АДРЕСА_5 , зареєстровано Кіровським РКГ на підставі рішення виконкому Кіровської районної ради №818 від 16.08.1960 року, про що 01.12.1961 року видане реєстраційне посвідчення та зроблено запис в облікову книгу №7 за реєстровим №8.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку з яким погоджується суд апеляційної інстанції, що ОСОБА_2 не був власником спірної квартири, а тому не мав права відчужувати спірне нерухоме майно. При цьому наступний правочин щодо відчуження спірного об`єкта нерухомості вказує на те, що відповідачка не є стороною недійсного правочину.
Разом з тим, судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки придбала її за відплатним договором та у неї не було обов`язку перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, в тому числі і перевіряти державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості за продавцем. Тим більше, що сама собою державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності. Водночас відповідач як покупець за відсутності сумнівів у достовірності відомостей про те, що третя особа була власником спірного майна, не може відповідати за порушення інших осіб та могла діяти, покладаючись на такі відомості, з урахуванням того, що нотаріус посвідчувала правочин купівлі-продажу спірної квартири. Презюмується, що такий правочин є дійсним.
Окрім того відповідачка з моменту придбання спірного майна у 2016 році відкрито володіла спірним майном, сплачувала за комунальні послуги, укладала договори щодо утримання цього нерухомого майна, піклувалася про нерухомість, зверталась до уповноважених служб та органів ДМР із заявами про підключення газопостачання, відключення від мережі централізованого опалення та постачання гарячої води, зареєстрована та проживає у квартирі разом з дитиною.
Апеляційний суд погоджується з наведеними вище висновками суду першої інстанції щодо добросовісності дій відповідачки як набувача спірного нерухомого майна. Оскільки добросовісність набувача презюмується та відповідачкою надано належні та допустимі докази купівлі квартири за відплатним договором та вчинення дій на утримання майна.
Разом з тим, за відсутності у Дніпровської міської ради інформації щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 , власником спірного нерухомого є територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, а спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника поза його волею шляхом відчуження його особою, яка не мала на це права, тобто першочергово ОСОБА_2 на користь добросовісного набувача – ОСОБА_1 .
Отже, між сторонами спору виникли відносини речово-правового характеру, оскільки між власником майна – територіальною громадою міста в особі ДМР і його фактичним володільцем – ОСОБА_1 відсутні договірні відносини, а спірне майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, враховуючи, що спірне майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом, подавши віндикаційний позов, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України, а саме: майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог.
Доводи апелянта щодо відсутності обґрунтованих повноважень у прокуратури для ініціювання розгляду даного спору у суді, прокурором не доведено нездійснення чи неналежне здійснення Дніпровською міською радою захисту інтересів держави у спірних правовідносинах апеляційний суд відхиляє з огляду на наступне.
Відповідно до частин 3, 4, 5 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього пов новажень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю медіа, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.
Представництво інтересів держави у суді у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави здійснюється прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а у визначених законом випадках – прокурорами Офісу Генерального прокурора в порядку та на підставах, визначених Цивільним процесуальним кодексом України.
Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 26.05.2020 року, справа №912/2385/18, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо про причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Відповідно до Рішення другого сенату Конституційного Суду України від 03.12.2025 року №6-р(ІІ)/2025, справа №3-28/2024(59/24), у справі за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Рейнір Бізнес Груп» щодо відповідності Конституції України (конституційності) приписів абзацу першого частини третьої, абзаців першого, другого, третього частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (щодо представництва прокурором інтересів держави в суді), визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), абзаци перший, другий, третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII зі змінами.
Визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII зі змінами в тім, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
Окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність із 1 січня 2027 року.
Рішення Конституційного Суду України не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності окремих приписів абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII зі змінами, визнаних неконституційними, та продовжують існувати після втрати ними чинності.
Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.
Відповідно до положень ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
Як вбачається з матеріалів позовної заяви прокурором обґрунтувано неналежне здійснення захисту інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування Дніпровською міською радою, який не вжив належних та своєчасних заходів щодо захисту права комунальної власності на спірне нерухоме майно, про що ДМР повідомила прокуратуру відповідним листом. Разом з тим про порушення права комунальної власності на спірне нерухоме майно позивач дізнався з листів прокурора в лютому 2024 року, проте своєчасно у розумний строк Дніпровська міська рада не звернулась до суду, про що також повідомила прокурора листом від 08.03.2024 року.
Тому під час звернення до суду прокуророром в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» обґрунтувано підстави для представництва інтересів держави та підстави звернення до суду з позовом. Оскільки з`ясувавши, що Дніпровська міська рада допускає бездіяльність, прокурор у встановленому законом порядку звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування Дніпровської міської ради.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність обґрунтованих підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування в суді.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
На підставі вищенаведеного, суд вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного суд вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду міста Дніпра від 05 лютого 2026 року- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 17 червня 2026 року.
Повний текст постанови складено 18 червня 2026 року.

Судді