МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Д. Ростовського, 35, смт Макарів, Київська область, 08001, тел/факс (04578)5-13-39, e-mail inbox@mk.ko.court.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2026 р. Справа №370/3286/25 
Провадження № 2/370/1146/25

Макарівський районний суд Київської області у складі головуючого судді Косенко А.В., із секретарем судового засідання Зозулею Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження у залі суду в селищі Макарів Київської області справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на нерухоме майно,
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 (далі – позивачка) звернулася до Макарівського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 (далі – відповідач) про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на нерухоме майно, в якому вказала, що з 05.02.1985 року вона із відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Макарівського районного суду Київської області від 14.10.1992 року було розірвано. На виконання вказаного рішення було видано відповідне свідоцтво про розірвання шлюбу. Після реєстрації сторонами шлюбу та народження ІНФОРМАЦІЯ_1 доньки ОСОБА_3 , сім`я переїхала жити в село Володимирівку Поліського району Київської області, де проживали в будинку, який належав на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину по заповіту від 01.10.1986 року – ОСОБА_4 . Однак через примусове виселення мешканців села Володимирівка із 30-ти кілометрової зони навколо Чорнобильської атомної електростанції, родина була переселена в село Вільне Макарівського (на даний час Фастівського) району Київської області, де на підставі ордера на жиле приміщення від 12.09.1986 року були забезпечені житловим будинком з надвірними будівлями АДРЕСА_1 . 
ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народився син ОСОБА_5 . Проте, після розірвання шлюбу, з 1992 року відповідач повідомив позивачці, що їде в село Мишів Заліщицького (Чортківського) району Тернопільської області, до жінки з якою був у шлюбі до неї. Тому, з того часу він не проживав у вказаному будинку, аліменти на дітей не сплачував.
Позивачка ОСОБА_1 з 1986 року і по даний час постійно була зареєстрована та проживала у будинку АДРЕСА_1 . Оскільки про наявність ордера на будинок їй не було відомо, вона була впевнена, що це її власність. Тому виникла необхідність в отриманні правовстановлюючого документу на житловий будинок, в якому вона разом із дітьми постійно проживали та були зареєстровані. Однак, державним реєстратором при перевірці отриманих документів було встановлено, що згідно даних Київського обласного бюро технічної інвентаризації право власності на зазначений житловий будинок зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 . 
Позивачка зауважує, що ордер на житловий будинок АДРЕСА_1 виданий у 1991 році ОСОБА_2 без врахування інших 3-х членів сім`ї є грубим порушенням її конституційних прав. Оскільки вона має статус потерпілої 2 категорії внаслідок катастрофи на Чорнобильській АЕС, через втрату житлового будинку, що був її приватною власністю, тому не зрозуміло чому ордер був виданий на ім`я відповідача.
З огляду на викладене, позивачка вважає, що житловий будинок АДРЕСА_1 набутий подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.
Разом з тим, позивачка звертає увагу, що шлюб розірваний за рішенням суду через неправомірну поведінку самого відповідача, зокрема, останній зловживав спиртними напоями, на ґрунті пияцтва влаштовував сімейні сварки та бійки. Останні 39 років позивачка самотужки утримувала будинок у належному стані, а саме: здійснювала капітальний та поточний ремонт, перекрила дах домоволодіння, утеплила фасад будинку, змінила старі дерев`яні вікна на пластикові, провела водопостачання, каналізацію, а також обробляє присадибну земельну ділянку та сплачує надання комунальних послуг. При цьому, відповідач самоусунувся від своїх обов`язків щодо належного утримання житлового будинку, який переданий для сім`ї у безоплатну власність. 
Статтею 70 СК України, якою передбачено випадки, коли суд має право відступити від начал рівності часток подружжя у праві спільної власності (при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Тому вважає за можливе просити суд, при вирішенні даного питання відступити від рівності часток подружжя та визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок.
На підставі викладеного, позивачка просила суд:
– визнати житловий будинок з господарськими будівлями (літера А) 1986 року побудови, загальною площею 116 кв.м., житлова площа – 53,6 кв.м, який складається з приміщень: коридор – 15,3 кв.м, вітальня – 16,0 кв.м, житлова – 10,6 кв.м., житлова – 14,8 кв.м, житлова – 12,2 кв.м, кухня – 25,3 кв.м, топочна – 2,4 кв.м., туалет – 2,0 кв.м., санвузол – 4,2 кв.м., (І) веранда – 4,2 кв.м, (ІІ) веранда – 9,0 кв.м.; господарські будівлі та споруди: (літера а) прибудова, (літера Б) погріб, (літера В) сарай, (літера Г) сарай, (літера Д) вбиральня, №1 – яма вигрібна, №2 – ворота з хвірткою, №3 – огорожа, №4 – огорожа, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, на підставі ордера на жиле приміщення по АДРЕСА_1 , рішення виконавчого комітету Макарівської районної ради народних депутатів від 11.07.91 №149 про визнання права власності на житлові будинки, побудовані для евакуйованих із зони Чорнобильської АЕС, Акт про передачу жилого будинку садибного типу з надвірними будівлями згідно з Постановою Ради Міністрів Української РСР №149 від 30.06.1990 року;
– визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями (літера А) 1986 року побудови, загальною площею 116 кв.м., житлова площа – 53,6 кв.м, який складається з приміщень: коридор – 15,3 кв.м, вітальня – 16,0 кв.м, житлова – 10,6 кв.м., житлова – 14,8 кв.м, житлова – 12,2 кв.м, кухня – 25,3 кв.м, топочна – 2,4 кв.м., туалет – 2,0 кв.м., санвузол – 4,2 кв.м., (І) веранда – 4,2 кв.м, (ІІ) веранда – 9,0 кв.м.; господарські будівлі та споруди: (літера а) прибудова, (літера Б) погріб, (літера В) сарай, (літера Г) сарай, (літера Д) вбиральня, №1 – колодязь, №2 – ворота з хвірткою, №3 – огорожа, №4 – огорожа, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
– припинити та скасувати право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , переданий у власність ОСОБА_2 на підставі Акту про передачу жилого будинку садибного типу з надвірними будівлями згідно з Постановою Ради Міністрів Української РСР №149 від 30.06.1990 року, зареєстрованого в реєстрову книгу КП «Київське обласне бюро технічної інвентаризації».
Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 05.11.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 (а.с.53-54) прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 23.12.2025 року, встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву у порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України. 
Ухвалою суду від 23.12.2025 року (а.с.64) закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 10.02.2026 року.
Ухвалою суду від 10.02.2026 року (а.с.73-74) у порядку вимог ст. 84 ЦПК України, витребувано від Макарівського БТІ (08001, Київська область, Бучанський район, с-ще Макарів, вул. Б. Хмельницького, 23, тел. 096-820-22-29) належним чином завірену архівну довідку та копії матеріалів реєстраційної справи (включаючи копії правовстановлюючих документів) щодо об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстрований за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та судове засідання відкладено на 24.04.2026 року.
Витребувані докази надійшли до суду 23.04.2026 року (а.с.80-90), які приєднані до матеріалів справи.
У судове засідання 24.04.2026 року учасники справи не прибули. Представник позивачки, адвокат Богданчук О.В., подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її та позивачки відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити (а.с.91). 
Згідно поданої заяви, відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги позивачки визнав в повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення, а також просив розгляд справи проводити за його відсутності (а.с.59-61). 
Відповідно до ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Сторони у справі, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 05.02.1985 року перебували у шлюбі, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с.10).
Від спільного шлюбу у сторін народилося двоє дітей – ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 14.11.1985 року (а.с.13), та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 31.01.1989 року (а.с.19)
Рішенням Макарівського районного народного суду Київської області від 14.10.1992 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 – розірвано (а.с.20-21). Вказане також підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 08.10.2025 року (а.с.22). При цьому, рішенням суду встановлено, що відповідач зловживав спиртними напоями, і на ґрунті цього влаштовував сімейні сварки та бійки.
Як вказала позивачка, та що визнав відповідач, після реєстрації шлюбу та народження ІНФОРМАЦІЯ_1 доньки ОСОБА_3 , сім`я переїхала жити в село Володимирівку Поліського району Київської області, де проживали в будинку, який належав на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.10.1986 року – ОСОБА_4 (а.с.15). Однак через примусове виселення мешканців села Володимирівка із 30-ти кілометрової зони навколо Чорнобильської атомної електростанції, родина була переселена в село Вільне Макарівського (на даний час Фастівського) району Київської області.
12.09.1986 року виконавчим комітетом Макарівської районної Ради народних депутатів ОСОБА_9 (рос. мовою) з сім`єю з 3 чоловік ( ОСОБА_10 – жена, ОСОБА_7 – дочь (рос. мовою)), видано ордер на право зайняття жилого приміщення жилою площею 39,6 кв.м., яке складається з 3-х кімнат за адресою: АДРЕСА_1 (рос. мовою), що підтверджується копією корінця ордера на жиле приміщення №52 від 12.09.1986 року (а.с.34).
Позивачка ОСОБА_1 з 12.02.1987 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця поживання від 28.09.2018 року №3236-2060327-2018 (а.с.9).
Згідно архівного витягу з рішення Виконавчого комітету Макарівської районної Ради народних депутатів Київської області №149 від 11.07.91 року «Про визнання права власності на житлові будинки, побудовані для евакуйованих із зони Чорнобильської АЕС в с. …, Вільно» вбачається, що виконком районної Ради народних депутатів вирішив: визнати право особистої власності на жилі будинки збудовані для евакуйованих із зони Чорнобильської АЕС … по с. Вільно в кількості 65 будинків та передати громадянам, які переселені з території, що зазнали радіоактивного забрудження в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, жилі будинки садибного типу з подвірними будівлями в собствену власність по АДРЕСА_1 , зокрема, ОСОБА_2 із сім`єю в кількості 4-х осіб, жилою площею 39,6 м.2 (а.с.36).
Згідно архівної довідки №Мк0426043 від 23.04.2026 року КП КОР «Київське обласне бюро технічної інвентаризації», встановлено, що станом на 31.12.2012 року, право власності на об`єкт нерухомого майна – домоволодіння (житловий будинок з господарськими будівлями) АДРЕСА_1 зареєстровано на праві власності за ОСОБА_2 на підставі акту про передачу жилого будинку садибного типу з надвірними будівлями, затвердженого рішенням виконавчого комітету Макарівської районної Ради №149 від 11.07.1991 року. Дата реєстрації – 17.12.1991 року; реєстровий № 41, книга – 1, сторінка – 41; реєстраційний номер РПВН – 35356942; відомості щодо зміни адреси – відсутні (а.с.81).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.05.2025 року право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 – не зареєстровано (а.с.28).
Згідно технічного паспорта на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 12.05.2024 року, до складу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , входить: житловий будинок (літера А), загальною площею 116,0 кв.м., житловою площею 53,6 кв.м., який складається з приміщень: коридор – 15,3 кв.м., вітальня – 16,0 кв.м, житлова – 10,6 кв.м., житлова – 14,8 кв.м, житлова – 12,2 кв.м, кухня – 25,3 кв.м, топочна – 2,4 кв.м., туалет – 2,0 кв.м., санвузол – 4,2 кв.м., (І) веранда – 4,2 кв.м, (ІІ) веранда – 9,0 кв.м.; господарські будівлі та споруди: (літера а) прибудова, (літера Б) погріб, (літера В) сарай, (літера Г) сарай, (літера Д) вбиральня, №1 – яма вигрібна, №2 – ворота з хвірткою, №3 – огорожа, №4 – огорожа (а.с.30-32).
Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд керується також наступним.
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі – СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
З огляду на вказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.
Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).
Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.
Аналогічні положення закріплені у статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.
Отже, наведеними нормами права визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. 
Отже, як встановлено судом, спірне нерухоме майно набуте під час перебування позивачки та відповідача у справі у зареєстрованому шлюбі.
Крім того, ч. 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.
Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
При цьому, суд враховує, що останні 39 років позивачка самотужки утримувала будинок у належному стані, а саме: здійснювала капітальний та поточний ремонт, перекрила дах домоволодіння, утеплила фасад будинку, змінила старі дерев`яні вікна на пластикові, провела водопостачання, каналізацію, а також обробляє присадибну земельну ділянку та сплачує надання комунальних послуг. Ба більше, відповідач визнав, що самоусунувся від своїх обов`язків щодо належного утримання житлового будинку, який переданий для сім`ї у безоплатну власність. Доказів, які б спростовували б вказані факти суду надано не було.
У відповідності до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно із ст.ст. 76-83 ЦПК України – доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Тож, приймаючи визнання відповідачем позову, що не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про можливість застосування до спірних правовідносин ст. 70 СК України та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Судові витрати по оплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача, оскільки позивачка просила покласти такі витрати на неї.
Керуючись ст.ст. 5, 76-81, 83, 95, 141, 206, 265, 354-355 ЦПК України суд,
у х в а л и в :
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на нерухоме майно – задовольнити.
Визнати житловий будинок з господарськими будівлями (літера А) 1986 року побудови, загальною площею 116 кв.м., житлова площа – 53,6 кв.м, який складається з приміщень: коридор – 15,3 кв.м, вітальня – 16,0 кв.м, житлова – 10,6 кв.м., житлова – 14,8 кв.м, житлова – 12,2 кв.м, кухня – 25,3 кв.м, топочна – 2,4 кв.м., туалет – 2,0 кв.м., санвузол – 4,2 кв.м., (І) веранда – 4,2 кв.м, (ІІ) веранда – 9,0 кв.м.; господарські будівлі та споруди: (літера а) прибудова, (літера Б) погріб, (літера В) сарай, (літера Г) сарай, (літера Д) вбиральня, №1 – яма вигрібна, №2 – ворота з хвірткою, №3 – огорожа, №4 – огорожа, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, на підставі ордера на жиле приміщення по АДРЕСА_1 , рішення виконавчого комітету Макарівської районної ради народних депутатів від 11.07.91 №149 про визнання права власності на житлові будинки, побудовані для евакуйованих із зони Чорнобильської АЕС, Акт про передачу жилого будинку садибного типу з надвірними будівлями згідно з Постановою Ради Міністрів Української РСР №149 від 30.06.1990 року.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями (літера А) 1986 року побудови, загальною площею 116 кв.м., житлова площа – 53,6 кв.м, який складається з приміщень: коридор – 15,3 кв.м, вітальня – 16,0 кв.м, житлова – 10,6 кв.м., житлова – 14,8 кв.м, житлова – 12,2 кв.м, кухня – 25,3 кв.м, топочна – 2,4 кв.м., туалет – 2,0 кв.м., санвузол – 4,2 кв.м., (І) веранда – 4,2 кв.м, (ІІ) веранда – 9,0 кв.м.; господарські будівлі та споруди: (літера а) прибудова, (літера Б) погріб, (літера В) сарай, (літера Г) сарай, (літера Д) вбиральня, №1 – колодязь, №2 – ворота з хвірткою, №3 – огорожа, №4 – огорожа, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Припинити та скасувати право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , переданий у власність ОСОБА_2 на підставі Акту про передачу жилого будинку садибного типу з надвірними будівлями згідно з Постановою Ради Міністрів Української РСР №149 від 30.06.1990 року, зареєстрованого в реєстрову книгу КП «Київське обласне бюро технічної інвентаризації».
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України.
Повний текст рішення складено та підписано 24.04.2026 року.

Реквізити учасників справи:
ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 ;
ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_3 .

Суддя   А.В. Косенко