Справа № 204/5046/25
Провадження № 2/204/302/26 

ЧЕЧЕЛІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
49006, м. Дніпро, проспект Лесі Українки 77-б тел. (056) 371 27 02, inbox@kg.dp.court.gov.ua 
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(повний текст) 

09 квітня 2026 року Чечелівський районний суд міста Дніпра в складі:
головуючої судді       Чудопалової С.В.
за участю секретаря      Янчук П.П.
представника позивача     КононенкоО.Р. розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ), в інтересах якого діє представник Кононенко Олександра Русланівна (адреса знаходження: АДРЕСА_2 ) до Дніпровської міської ради (адреса місця знаходження: просп. Дмитра Яворницького, буд. 75, м. Дніпро, 49000), треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Наталія Борисівна (адреса місця знаходження: м. Дніпро, ж/м Покровський, буд. 5-т, прим. 3) про встановлення факту батьківства та визнання права власності в порядку спадкування за законом,
В С Т А Н О В И В:
Позивач, в інтересах якого діє представник адвокат Кононенко О.Р. звернувся до суду з позовом до Дніпровської міської ради про встановлення факту батьківства та визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтуванні позовних вимог зазначив, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , у свідоцтві про його народження матір`ю зазначено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у графі «батько» міститься прочерк. Реєстрація народження ОСОБА_1 була здійснена як народження дитини одинокої матері. На момент народження позивача його мати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, однак у зареєстрованому шлюбі не перебували. Позивач вказує на те, що ОСОБА_3 фактично був його батьком, проживав разом із ним та його матір`ю, займався його вихованням, матеріальним утриманням, визнавав його своїм сином та ставився до нього як до рідної дитини. Разом із позивачем також проживав його рідний брат ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком якого також є ОСОБА_3 . При цьому у свідоцтві про народження брата також відсутній запис про батька, у зв`язку з тим, що мати дітей не перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі. Позивач зазначив, що з моменту свого народження проживав разом з матір`ю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у житловому будинку АДРЕСА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_2 . Після смерті спадкодавця ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої входить 46/100 частини житлового будинку АДРЕСА_3 . ОСОБА_3 до моменту смерті був зареєстрований та постійно проживав у належній йому частині житлового будинку, разом з ним також були зареєстровані та постійно проживали члени його родини- позивач, рідний брат позивача ОСОБА_4 та їх мати ОСОБА_2 . Крім того факт батьківства підтверджується довідкою, відповідно до якого власником особового рахунку частини житлового будинку АДРЕСА_4 -й є ОСОБА_3 . Таким чином позивач постійно був зареєстрований і проживав у будинку свого батька де і мешкає по теперішній час, отже прийняв спадщину, вступивши в управління та володіння спадковим майном згідно ст. 549 ЦК УРСР. Особові рахунки оформлені на позивача, він сумлінно сплачує комунальні послуги. 12.11.2024 ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кретової Н.Б. із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька, однак постановою нотаріуса від 02.01.2025 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, відмовлено в зв`язку з відсутністю можливості встановити родинні відносини. Позивач з 1995 намагався віднайти докази для внесення до актового запису про народження відомостей про батька, звертався за юридичною допомогою,здійснювались відповідні запити, однак отримати докази не виявилось можливим. Позивач вказує, що нещодавно йому стало відомо, що його батько,  ОСОБА_3 , ще до його народження перебував у офіційному шлюбі з ОСОБА_6 з 1951 року. Від даного шлюбу вони мали доньку – ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яку позивач розшукав, яка є його неповнорідною сестрою і має з ним спільного батька. Відповідно до актового запису про народження №1226 від 16.07.1952 батьком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зазначений ОСОБА_3 ОСОБА_7 погодилась на проведення дослідження на предмет визначення біологічної спорідненості. Висновком про біологічну спорідненість № MGU 0706 від 13.08.2024 встановлено, що згідно з індексом правдоподібності для результатів ДНК-аналізу на встановлення спорідненості, результати цього аналізу свідчать про те, що доноринаданих зразків мають спільного біологічного батька. ОСОБА_7 відноситься до числа спадкоємців першої черги, отже може претендувати на спадкове майно. Таким чином вважає, що позивачем надано докази як про визнання померлим ОСОБА_3 за життя свого батьківства стосовно нього, про спільне проживання й ведення спільного господарства з матір`ю позивача, спільне виховання ними дітей, так і докази про біологічну спорідненість із рідною сестрою позивача на підставі результатів ДНК-аналізу, що є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретноїдитини, доказова цінність якого суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити факт батьківства.У зв`язку з викладеним позивач просив суд встановити факт того, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , є його батьком, а також визнати за ним право власності на 46/100 частин житлового будинку АДРЕСА_5 , у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 . У зв`язку з чим, звернувся до суду із відповідними позовними вимогами. 
Ухвалою суду від 27.05.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кретової Н.Б. належним чином завірену копію спадкової справи. На виконання ухвали від 27.05.2025 вказані документи надійшли до суду 22.07.2025. 
Ухвалою суду від 22.09.2025 за клопотанням представника позивача залучено Дніпровську міську раду у якості співвідповідача. 
28.10.2025 ухвалою суду заклопотанням представника позивача виключно з числа відповідачів ОСОБА_7 . 
Протокольною ухвалою суду від 04.12.2025 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.
Представник позивача адвокат Кононенко О.Р. та позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні надали пояснення аналогічно викладеним в позовній заяві, якими просили суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Представник Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явилася, про час і місце слухання справи повідомлялася належним чином. Надала заяву від 27.10.2025 про розгляд справи за її відсутності, просила винести рішення згідно норм чинного законодавства (а.с.88). 
Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 які є сусідами ОСОБА_1 повідомили, що вони родину ОСОБА_10 та ОСОБА_11 знають тривалий час. Свідок ОСОБА_12 повідомила, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали тривалий час однією родиною без реєстрації шлюбу. Від вказаних відносин у них народилося троє дітей, один з яких є позивач ОСОБА_1 . Родина виховувала своїх дітей та вела разом спільне господарство. Крім того, свідок зазначили, що їм відомо про наявність у ОСОБА_10 іншої дитини від попереднього шлюбу. 
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , який є рідним братом позивача повідомив, що їх батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виховували їх завжди разом та проживали однією родиною в будинку. Свідку також відомо, що його батько перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 та має доньку ОСОБА_7 . Крім того вказав, що на спадщину не претендує, оскільки у нього є житло, до нотаріальної контори не звертався.
Допитана в судовому засіданні в режимі відео конференції ОСОБА_7 , яка є рідною донькою померлого ОСОБА_3 , який перебував у зареєстрованому шлюбі з її матір`ю ОСОБА_6 , та покинув їх родину через те, що почав проживати у м.Дніпрі з іншою жінкою, та як в подальшому з`ясувалося з ОСОБА_2 де у них народилися діти: ОСОБА_1 та ще два брата. Свідок також вказала, що із новою родиною батька та з його дітьми відносини не підтримувала. Погодилася на проведення дослідження на предмет визначення біологічної спорідненості між нею та ОСОБА_4 . Також зазначив, що на спадщину не претендує, до нотаріальної контори не зверталася.
Вислухавши пояснення позивача та його представника, свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково виходячи з наступних обставин. 
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом народження серії НОМЕР_1 , повторно виданим Чечелівським районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) актовий запис №1392 від 05.07.1962(а.с. 11).У свідоцтві про народження матір`ю позивача зазначено ОСОБА_2 , у графі «батько» міститься прочерк(а.с. 11).
Згідно витягу з державного реєстру актів цивільного стану від 05.12.202, відомості про батька позивача   ОСОБА_1 , внесені до актового запису про народження відповідно до ст. 133 СК України (а.с.13).
Із матеріалів справи вбачається, що позивач з моменту народження проживав разом із батьками в належній батькові 46/100 частині житлового будинку АДРЕСА_3 . 
Право власності ОСОБА_3 на вказане нерухоме майно підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок, виданим 13.08.1991, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Красногвардійської районної Ради народних депутатів № 211/30 від 26.04.1991, зареєстроване в КП «ДМБТІ» та записане в реєстрову книгу № 547 за реєстровим № 49 (а.с.13.14).
Судом також встановлено, що на момент народження позивача, його батьки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, але зареєстрованому шлюбі не перебували. 
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , видане Красногвардійським РАЦС м. Дніпропетровська 03.07.1991, актовий запис № 825 (а.с.15).
ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 , видане Відділом реєстрації смерті в місті Дніпропетровську Дніпропетровського обласного управління юстиції 04.06.2003, актовий запис № 4580(а.с.
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої входить 46/100 частини житлового будинку АДРЕСА_3 .
На момент смерті спадкодавця разом із ним були зареєстровані та постійно проживали позивач ОСОБА_1 , 1962 р/народження, його брат ОСОБА_4 ,1960 р/народження та ОСОБА_2 , 1924 р/народження, що підтверджується відповіддю на запит №14/5-16114 від 22.11.2024 року та витягом з домової книги. 
Із наданих документів вбачається, що 12.11.2024 ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кретової Н.Б. із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька та було заведено спадкову справу № 68/2024 до майна ОСОБА_3 ,померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. від 02.01.2025 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_9 , на ім`я його сина ОСОБА_1 , відмовлено в зв`язку з відсутністю можливості встановити родинні відносини.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. 
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). 
Визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, врегульовано статтею 125 СК України. 
Зокрема, відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за заявою чоловіка, який вважає себе батьком дитини; за рішенням суду. 
Згідно частини другої статті 128 СК України підставою для визнання батьківства за рішенням суду є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. 
В свою чергу, Пленум Верховного Суду України у постанові від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» (пункт 3) роз`яснив, що при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України). 
Таким чином, до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми Кодексу про шлюб та сім`ю України, оскільки, позивач, як особа щодо якої встановлюється батьківство, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_10 . 
Відповідно до ч. 2 ст. 53 КпШС України у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст. 53 КпШС України визначено чотири юридично значимі обставини встановлення батьківства, кожна з яких є необхідною і достатньою для задоволення позову: а) спільне проживання та ведення спільного господарства батьками дитини до її народження; б) спільне виховання батьками дитини; в) спільне утримання батьками дитини; г) визнання батьківства відповідачем.
Тобто, за змістом наведених норм закону встановлення судом батьківства може мати місце в разі доведення хоча б однієї із зазначених обставин. 
Іншими словами, підстави для визнання батьківства, передбачені у ст. 128 СК України, відрізняються від підстав його встановлення згідно із ст. 53 КпШС України, яка не містить такої підстави встановлення батьківства, яка ґрунтується на проведеній медичній молекулярно-генетичній експертизі. 
Разом з цим, ч. 3 ст. 53 КпШС України не обмежує коло доказів, які можуть бути взяті судом до уваги, що з достовірністю підтверджують батьківство.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, згідно із статтею 53 КпШС України підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). 
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2022 року у справі справа № 521/4820/19 (провадження № 61-21037св21). 
Враховуючи наведене, вважаємо, що підставою для встановлення батьківства є належні і достатні відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. 
За приписами ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.
Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. 
Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. 
Під спільним утриманням дитини необхідно розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. 
Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18). 
Походження дитини від батька, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини та не визнав у встановленому законом порядку свого батьківства, ґрунтується на підставі встановлення кровного споріднення між дитиною та батьком, тобто обставин, які свідчать про біологічне походження дитини від певної особи. 
Тобто підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи. 
Зазначений висновок узгоджується з роз`ясненнями, викладеними в п. п. 3, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». 
Тест ДНК (судово-медична (молекулярно-генетична) експертиза) станом на сьогоднішній день є єдиним методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини (точність позитивного результату ДНК-аналізу (тобто підтвердження батьківства) складає 99,999999 %). Доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії справ. 
Відповідно до частини 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені юридичні факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. 
Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. 
Встановлення даного факту має для позивача важливе значення, оскільки дасть змогу йому реалізувати своє право на спадщину після смерті батька. 
В абзаці 15 п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. за №24-753/0/4-13 та п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року передбачено, що якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. 
На час смерті спадкодавця діяв Цивільний Кодекс УРСР (в редакції 1963 року). 
Дані правовідносини регулюються розділом VІІ «Спадкове право» ЦК УРСР 1963 року, статтею 524 якого визначено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. 
Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. 
Згідно зі статтями 549, 554 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня
Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. 
Позивач проживав у спадковому будинку з батьком до його смерті, вступив в управління спадковим майном, прийняв спадщину та проживає у вказаному будинку на даний час. 
Відповідно до ст.549 ЦК Української РСР в редакції 1964 р., визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. 
Верховний Суд у постанові від 15.04.2020 року у справі №302/991/19 (провадження №61-1128св20) вказав, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, в разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. 
Таким чином, факт того, що ОСОБА_3 був батьком позивача підтверджується відповіддю на запит від 22.11.2024, де зазначено, що ОСОБА_3 до моменту смерті був зареєстрований та постійно проживав у належній йому частині житлового будинку, разом з ним також були зареєстровані та постійно проживали-члени його родини, а саме:позивач, рідний брат позивача ОСОБА_4 та їх мати ОСОБА_2 , витягом з домової книги про склад сім`ї та прописки від 19.01.1995, відповідно до якого власником особового рахунку частини житлового будинку АДРЕСА_4 -й є ОСОБА_3 , а також вказано, що на вказаній житловій площі також проживають та зареєстровані: жінка – ОСОБА_2 , син ОСОБА_1 та син ОСОБА_4 , а також висновком про біологічну спорідненість № МОІІ 0706 від 13.08.2024 позивача та його сестри ОСОБА_7 , яким встановлено, що згідно з індексом правдоподібності для результатів ДНК-аналізу на встановлення спорідненості, результати цього аналізу свідчать про те, що донори наданих зразків мають спільного біологічного батька.
Крім того, вказаний факт також підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , які підтвердили, що ОСОБА_3 сприймав позивача як сина, а він його як батька.            Свідок ОСОБА_4 також пояснив, що є рідним братом позивача, що ОСОБА_3 є їх батьком, в його свідоцтві про народження його також не вказано батьком, оскільки мати не перебувала з батьком в офіційному шлюбі. 
Щодо вимог про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , то в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки згідно з пп. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини.
Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.
Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього.
За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У пункті 1 ч.2 ст.16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.
Визнання права на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, зокрема, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Це відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 01.08.2019 у справі № 205/4311/14-ц.
Особливе значення при цьому має факт родинних відносин із спадкодавцем, і має бути доведений спадкоємцем (постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20.08.2024 року).
Позивачем не було доведено, що у нього існує спір або будь-які перешкоди для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 у нотаріальному порядку за умови встановлення факту батьківства, оскільки позивач в силу положень частини третьої статті 549 ЦК УРСР вважається таким, що прийняв спадщину після померлого батька вступивши в управління та володіння спадковим майном а тому у заявлені ним вимоги в цій частині, задоволенню не підлягають.
Тому, суд зазначає, що позивач не позбавлений права оформлення спадщини у встановленому законом порядку, під час якого нотаріус має перевірити наявність правомірних підстав для видачі свідоцтва про право на спадкове майно.  
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позивачем вжито всіх заходів для відновлення порушеного права, отже у даному випадку для позивача єдиним способом захисту його прав є встановлення факту родинних відносин, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Керуючись ст. ст.4,5,12,81,141, 259, 263-265, 268, 281-282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Наталія Борисівна про встановлення факту батьківства та визнання права власності в порядку спадкування за законом– задовольнити частково. 
Встановити, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 . 
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, суд вважає необхідним зазначити у резолютивній частині рішення наступні дані:
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , (адреса проживання: АДРЕСА_1 );
Представник позивача – адвокат Кононенко Олександра Русланівна (адреса знаходження: АДРЕСА_2 );
Відповідач – Дніпровська міська рада, ЄДРПОУ: 26510514, (адреса місця знаходження: просп. Дмитра Яворницького, буд. 75, м. Дніпро, 49000);
Третя особа - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кретова Наталія Борисівна (адреса місця знаходження: м. Дніпро, ж/м Покровський, буд. 5-т, прим. 3).

Суддя       С.В. Чудопалова