ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

25 травня 2026 року	Справа №160/28315/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сластьон А.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: 30.09.2025 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій позивач просить суд:
-визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення безвісно зниклого військовослужбовця батька ОСОБА_2 ;
-зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 синові військовослужбовця ОСОБА_2 грошове забезпечення за період зникнення безвісти зниклого ОСОБА_2 .
Позов мотивовано тим, що батько позивача зник безвісти 17.11.2024 під час виконання службових обов`язків із забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, внаслідок штурмових дій противника. Позивач двічі звертався до відповідача із заявами про виплату грошового забезпечення безвісти зниклого батька. Перша відмова у виплаті грошового забезпечення обґрунтована тим, що позивач не надав доказів на підтвердження проживання разом із зниклим безвісти військовослужбовцем або доказів того, що позивач перебував на утриманні зниклого безвісти, зокрема, документів про перебування позивача на навчанні. За наслідком другого звернення позивача в серпі 2025 року йому відмовлено у зв`язку із недоведенням факту того, що безвісти зниклий ОСОБА_2 є опікуном або піклувальником свого поволітнього сина ОСОБА_1 . Також, позивача проінформовано, що грошове забезпечення ОСОБА_2 депонується та буде виплачено спадкоємцям, в разі визнання ОСОБА_2 померлим або ж, в разі з`явлення ОСОБА_2 безпосередньо йому. Вважаючи відмову відповідача у виплаті грошового забезпечення безвісти зниклого батька протиправною, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом порушеного права.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.10.2025 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
29 жовтня 2025 року від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну із запереченнями проти заявлених позовних вимог. Зокрема, відповідач вказав, що позивач двічі звертався до військової частини із заявами про виплату грошового забезпечення його зниклого безвісти батька. Вперше позивач звернувся із заявою від 27.11.2024, у відповідь ВЧ НОМЕР_2 листом від 26.12.2024 № 1772/21882 відмовила заявнику у відповідній виплаті, оскільки чинна редакція Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачала, що повнолітні діти отримують виплати лише у разі спільного проживання, натомість заявником такий факт не доведено. Листом від 27.11.2024 № 1556/8505 позивачу було відмовлено у виплаті, оскільки надані документи не підтверджували факт спільного проживання зі зниклим безвісти батьком. Вдруге ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою у серпні 2025 року, проте йому було відмовлено. Відповідач звертає увагу, що відповідно до редакції Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка набрала чинності з 01.02.2025 військовослужбовець мав право скласти особисте розпорядження на випадок, у тому числі зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши частки у відсотках. Крім того, відповідне нормативне регулювання, чинне на момент повторного звернення позивача, містило положення щодо можливості виплати грошового забезпечення за умови відсутності у зниклого безвісти військовослужбовця дружини. За відсутності особистого розпорядження грошове забезпечення виплачується рівними частками повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законними представниками яких є військовослужбовці. Доказів існування зазначеним обставин позивач під час повторного звернення не надав, у зв`язку із чим йому було відмовлено у виплаті грошового забезпечення. З цих підстав просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
10 жовтня 2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач не погоджується з викладеними відповідачем у відзиві на позов обставинами, та просить суд задовольнити позовні вимоги.
Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є громадянином України.
Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 , виданого Новомосковським (Самарівським) відділом ДРАЦС у Новомосковському (Самарівському) районі Дніпропетровської області, батьками позивача є: мати - ОСОБА_3 , батько - ОСОБА_2 . 
Батько Позивача ОСОБА_2 є військовослужбовцем Збройних Сил України та вважається зниклим безвісти за особливих обставин з 17.11.2024. 
Позивач звертався через ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою до військової частини НОМЕР_1 щодо отримання виплат, передбачених йому законодавством. 
У відповідь на першу заяву позивача відповідач, зокрема, повідомив, що для отримання передбачених законодавством виплат позивачу необхідно надати витяги з ДРАЦС на підтвердження відсутності у батька позивача ОСОБА_2 дружини та інших дітей. 
Також, відповідач повідомив, про те, що позивач не надав довідку про спільне проживання разом з батьком або документ, який підтверджує перебування на утримані у батька.
В подальшому позивач повторно звернувся до відповідача через ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про отримання грошового забезпечення зниклого безвісти батька. 
У відповідь на повторне звернення позивача відповідач відмовив у виплаті. Також, позивача повідомлено про відсутність підстав для виплати грошового забезпечення безвісті зниклого ОСОБА_2 його повнолітньому сину ОСОБА_1 у зв`язку з недоведеним фактом того, що ОСОБА_2 є опікуном або піклувальником свого повнолітнього сина - ОСОБА_1 .
Не погоджуючись з вищевказаною відмовою, позивач звернувся з даним позовом до суду. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
За змістом статей 17, 65 Основного Закону України громадяни України, які захищають Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України, виконують конституційно значущі функції, тож держава повинна надавати їм і членам їхніх сімей особливий статус та забезпечувати їх додатковими гарантіями соціального захисту відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України як під час проходження служби, так і після її закінчення; щодо осіб, на яких покладено обов`язок захищати Україну, її незалежність та територіальну цілісність, та членів їхніх сімей частиною п`ятою статті 17 Конституції України встановлено особливий соціальний захист, який не обмежено умовами й рівнем, визначеними у статті 46 Основного Закону України.
В силу пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України від 20.12.1991 №2011 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011, в редакції чинній до 01.02.2025) дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.
Пунктом 6 статті 9 Закону №2011 встановлено, що за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
Аналіз норм пункту 6 статті 9 Закону №2011 дає підстави для висновку, що першочергове право на виплату грошового забезпечення мають дружина (чоловік) військовослужбовця.
В разі їх відсутності це право переходить до повнолітніх дітей військовослужбовця, які проживають разом із ним. На рівні із особами другої черги право на отримання грошового забезпечення мають: 1) законні представники (опікуни, піклувальники) чи усиновлювачі неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку); 2) особи, які перебувають на утриманні військовослужбовців.
Разом з тим, у зв`язку зі змінами, внесеними Законом № 3995-IX, з 20 січня 2025 року набрала чинності нова редакція пункту 6 статті 9 Закону №2011, яку введено в дію з 01.02.2025, та відповідно до якої військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону).
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці четвертому цього пункту, грошове забезпечення виплачується повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законним представником яких є військовослужбовець. Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 20 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
Отже, з 01.02.2025 повнолітніх дітей, законним представником яких є військовослужбовець, незалежно від місця проживання віднесено до другої черги осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення зниклих безвісти військовослужбовців у разі відсутності особистого розпорядження таких військовослужбовців.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 №884 затверджено «Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» (далі - Порядок №884).
Відповідно до пункту 4 Порядку №884 (в редакції з 19.04.2025) виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
До заяви про виплату грошового забезпечення (далі - заява про виплату) додаються такі документи: копія документа, що підтверджує призначення військовослужбовця опікуном, піклувальником повнолітніх дітей, рідних братів (сестер) чи їх усиновлення, - для виплати грошового забезпечення повнолітнім дітям військовослужбовців, їх рідним братам (сестрам), законними представниками яких є військовослужбовці.
Згідно з частинами першою, другою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
У силу вимог статей 73-76 КАС України докази мають бути належними (містити інформацію щодо предмета доказування), допустимими (одержаними з дотриманням порядку, встановленого законом), достовірними (на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи), достатніми (які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування).
Згідно з частиною першою статті 79 КАС України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Суд зазначає, що в межах даної справи розглядається відмова Військової частини НОМЕР_1 від 01.09.2025 № 1772/20103, яка отримана позивачем за результатами розгляду його заяви від 29.08.2025, оскільки за відмовою Військової частини НОМЕР_1 від 26.12.2024 шестимісячний строк звернення до адміністративного суду для її оскарження позивачем пропущений. 
При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що військовослужбовець ОСОБА_2 є законним представником повнолітнього сина ОСОБА_1 , що давало б право на отримання грошового забезпечення.
Оскільки ОСОБА_1 при зверненні до військової частини у серпні 2025 року не підтвердив існування обставин, визначених у пункті 6 статті 9 Закону №2011 та пункту 4 Порядку №884 (в редакції з 19.04.2025), відповідач не мав правових підстав нараховувати та виплачувати позивачу належне військовослужбовцю грошове забезпечення
За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем не порушено права позивача на отримання грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 .
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2024 року у справі №826/5982/18.
Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною першою та частиною другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За результатами розгляду справи суд не встановив факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а тому не вбачає правових підстав для задоволення заявленого адміністративного позову.
Згідно частини першої статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Статтею 139 КАС України визначені правила розподілу судових витрат.
Оскільки у цій справі судом відмолено у задоволенні позову повністю, ним не присуджується та не стягується судові витрати на користь будь-якої із сторін.
На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 9, 14, 72, 73, 77, 90, 241, 250, 257 КАС України, суд - 
УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, - залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя А.О. Сластьон