ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року
м. Київ
справа № 728/2657/21
провадження № 61-8573св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Фаловської І. М., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., 
Ситнік О. М.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця»,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну 
скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ковалюх Василь Миколайович, на постанову Чернігівського апеляційного суду від 9 травня 
2023 року, ухвалену колегією у складі суддів Онищенко О. І., Висоцької Н. В., Шитченко Н. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства 
(далі - АТ) «Українська залізниця» про скасування наказу щодо відсторонення 
від роботи.
Свої вимоги мотивував тим, що з 1988 року він працює електромеханіком дільниці ІІ групи електротехнічної лабораторії у виробничому підрозділі Бахмацької дистанції сигналізації та зв`язку АТ «Українська залізниця». 
Наказом від 9 грудня 2021 року № 110/ОС, виданим виробничого підрозділу Бахмацької дистанції сигналізації та зв`язку АТ «Українська залізниця» (далі - наказ від 9 грудня 2021 року № 110/ОС), позивача відсторонили від роботи з 13 грудня 2021 року до моменту усунення причин відсторонення у зв`язку з ненаданням підтверджуючого документа про обов`язкове профілактичне щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Co-2, або копії медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19.
Вказував, що відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти на життя шляхом його обмеження, а тому на підставі положень 
пункту 1 статті 92 Конституції України таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належить постанова Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) від 9 грудня 2020 року № 1236 і наказ Міністерства охорони здоров`я України (далі - МОЗ України) від 1 листопада 2021 року № 2393.
Зазначав про відсутність в Україні законодавства, яке передбачає право роботодавця відсторонити від роботи працівників, які відмовились від вакцинації проти COVID-19.
За таких обставин просив скасувати наказ від 9 грудня 2021 року № 110/ОС та стягнути з відповідача на свою користь судові витрати.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Бахмацький районний суд Чернігівської області рішенням від 9 лютого 2022 року, ухваленим у складі судді Лободи Н. В., позов ОСОБА_1 задовольнив. 
Скасував наказ АТ «Українська залізниця» від 9 грудня 2021 року № 110/ОС про відсторонення ОСОБА_1 від роботи з 13 грудня 2021 року до моменту усунення причин відсторонення. 
Стягнув з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 908 грн 
у відшкодування сплаченого судового збору та 3 000 грн витрат на професійну правничу допомогу. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач працює у підрозділі, звичайна діяльність якого не може призвести до його зараження та (або) поширення ним інфекційної хвороби. Жоден із суб`єктів, визначених 
у частині четвертій статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», не приймав рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на території та об`єкті, де працює позивач, і доказів зворотного суду не надано. При цьому без добровільної згоди особи на проведення вакцинації таке проведення суперечитиме вимогам закону. Тому відповідач не мав законних підстав вимагати вакцинацію позивача та, відповідно, відсторонювати його від роботи.
У зв`язку із задоволенням позову та наявністю доказів розміру витрат на професійну правничу допомогу, який відповідає складності справи та обсягу виконаної адвокатом роботи, посилаючись на статтю 141 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати.
Чернігівський апеляційний суд постановою від 9 травня 2023 року апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця» задовольнив.
Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 9 лютого 
2022 року скасував.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про скасування наказу щодо відсторонення від роботи відмовлено.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Українська залізниця» 1 362 грн 
у відшкодування сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.
Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, виходив з того, що електротехнічна лабораторія розташована на території Бахмацької дистанції сигналізації та зв`язку і в ній працює чотири працівники. Виконання посадових обов`язків здійснюється позивачем безпосередньо в лабораторії та періодично він виконує роботи поза робочим місцем. 
Оскільки ОСОБА_1 з достатньою вірогідністю мав службову необхідність у контактуванні як з працівниками товариства, так і з іншими особами, тому існував ризик інфікування позивача та інших осіб коронавірусом COVID-19 та/або створення умов для його поширення на підприємстві, яке має стратегічне значення для економіки і безпеки держави у транспортній галузі, а в іншій формі (дистанційно) позивач за характером його роботи трудову функцію здійснювати не міг, отже, відповідач правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення позивача від роботи.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги суд апеляційної інстанції стягнув з позивача на користь відповідача сплачений судовий збір за подання такої скарги.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
7 червня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ковалюх В. М., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Чернігівського апеляційного суду від 9 травня 2023 року із залишенням в силі рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 9 лютого 2022 року.
Підставою касаційного оскарження постанови Чернігівського апеляційного суду від 9 травня 2023 року заявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) 
(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року 
у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) вказано, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід враховувати не тільки Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (затверджений наказом МОЗ України від 4 жовтня 2021 року № 2153 зі змінами), але й оцінку загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:
- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих / непрямих);
- форму організації праці (дистанційна / надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;
- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;
- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.
Суд апеляційної інстанції з пояснень представника відповідача встановив, що електротехнічна лабораторія розташована на території Бахмацької дистанції сигналізації та зв`язку і в ній працює чотири працівники; виконання посадових обов`язків здійснюється позивачем безпосередньо в цій лабораторії та періодично виконуються роботи поза робочим місцем, проте такі пояснення нічим не підтверджені.
Апеляційний суд дослідив інструкцію електромеханіка дільниці ІІ групи бригади з перевірки і ремонту вимірювальних приладів АТ «Українська залізниця» 
від 23 січня 2023 року, з якою ОСОБА_1 ознайомлено 16 січня 2023 року. Однак вказана інструкція не була чинною на момент відсторонення позивача від роботи та витребувана за ініціативою суду апеляційної інстанції.
Позиція відповідача 
13 травня 2025 року АТ «Українська залізниця» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. В обґрунтування вимог посилається на безпідставність і необґрунтованість вимог касаційної скарги та підтримує висновок суду апеляційної інстанції. Зазначає про підтвердження позивачем у судовому засіданні в апеляційному суді, що він працює в електротехнічній лабораторії, розташованій на території Бахмацької дистанції сигналізації та зв`язку, в якій працює чотири працівники. Виконання посадових обов`язків ОСОБА_1 здійснював безпосередньо в лабораторії та періодично виконував роботи поза робочим місцем, у тому числі на залізничних станціях. Також позивач підтвердив у суді апеляційної інстанції виконання ним посадових обов`язків відповідно до посадової інструкції електромеханіка дільниці II групи бригади з перевірки і ремонту вимірювальних приладів Бахмацької дистанції сигналізації та зв`язку АТ «Українська залізниця».
Відзив подано відповідно до вимог статті 395 ЦПК України.
Провадження у суді касаційної інстанції 
Верховний Суд ухвало від 10 серпня 2023 року відкрив касаційне провадження у справі та витребував її матеріали із суду першої інстанції. 
Верховний Суд ухвалою від 24 квітня 2025 року призначив справу № 728/2657/21 до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи 
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ОСОБА_1 працює електромеханіком дільниці II групи електротехнічної лабораторії у виробничому підрозділі Бахмацької дистанції сигналізації та зв`язку АТ «Українська залізниця».
15 листопада 2021 року роботодавець повідомив позивача про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 і запропоновав до 9 грудня 2021 року надати документ, який підтверджує отримання повного курсу вакцинації або однієї дози дводозної вакцини від COVID-19, включеної Всесвітньою організацією охорони здоров`я (далі - ВООЗ) до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; міжнародний, внутрішній сертифікат чи іноземний сертифікат, що підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією дозою дводозної вакцини (жовтий сертифікат) або однією дозою однодозної вакцини чи двома дозами дводозної вакцини (зелений сертифікат); підтверджуючі документи про абсолютні протипоказання до проведення щеплень. 
Повідомлено ОСОБА_1 про те, що у разі ненадання ним до вказаної дати зазначених документів його буде відсторонено від роботи без збереження заробітної плати.
17 листопада 2021 року позивач надав роботодавцеві заяву про відмову від вакцинації.
9 грудня 2021 року працівники АТ «Українська залізниця» склали акт про ненадання ОСОБА_1 документів на підтвердження вакцинації проти COVID-19 та доведення до його відома правових наслідків відмови або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти COVID-19 і відсторонення від роботи без збереження заробітної плати.
З наказу від 9 грудня 2021 року №110/ОС суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що на підставі статті 46 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу МОЗ України від 4 жовтня 2021 року № 2153 зі змінами, пункту 416 постанови КМУ від 9 грудня 2020 року № 1236, з урахуванням ненадання позивачем підтверджуючого документа про обов`язкове профілактичне 
щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, або копії медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 13 грудня 
2021 року до моменту усунення причин відсторонення. 
Також у наказі від 9 грудня 2021 року № 110/ОС відповідач зазначив про необхідність його повідомлення про отримання відстороненим працівником обов`язкового профілактичного щеплення від гострої респіраторної хвороби 
COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я.
З посадової інструкції електромеханіка дільниці II групи бригади з перевірки і ремонту вимірювальних приладів Бахмацької дистанції сигналізації та зв`язку, затвердженої начальником виробничого підрозділу Бахмацької дистанції сигналізації та зв`язку АТ «Українська залізниця» від 23 січня 2023 року, суд апеляційної інстанції встановив, що пунктом постійного збору (робочим місцем) електромеханіка бригади з перевірки і ремонту вимірювальних приладів є РТД (контрольна лабораторія) Бахмацької дистанції сигналізації зв`язку. Електромеханік бригади з перевірки і ремонту вимірювальних приладів: проводить технічний контроль радіотехнічних засобів вимірювальної техніки, часу та частоти в межах прав, відповідно до посвідчення про технічну компетентність контрольної лабораторії; якісно та своєчасно виконуває випробування та вимірювання відповідно до інструкцій по виконанню метрологічних робіт згідно з посвідченням про технічну компетентність лабораторії; здійснює ремонт радіотехнічних засобів вимірювальної техніки, часу та частоти; постійно удосконалює прийоми праці, освоює та використовує передові методи, передає досвід і знання іншим працівникам; проводить перевірку стану охорони праці по 1-му ступеню оперативного контролю, бере участь у проведенні громадських оглядів стану охорони праці; бере участь у розгляді причин виходу з ладу вимірювальних приладів; здійснює ведення службових переговорів по телефону, користування оперативно-технічним зв`язком.
Апеляційний суд з пояснень представника відповідача встановив, що зазначені в інструкції посадові обов`язки були у позивача і станом на час його відсторонення. Електротехнічна лабораторія розташована на території Бахмацької дистанції сигналізації та зв`язку і в ній працює чотири працівники. Виконання посадових обов`язків здійснюється працівником безпосередньо в лабораторії та періодично виконуються роботи поза робочим місцем.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, якими керується суд під час ухвалення постанови 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження і відзиву на касаційну скаргу, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю.
Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).
У статті 51 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).
Термін «законодавство» досить широко використовується у правовій системі, в основному в значенні сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин. Цей термін використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 розділу XV «Перехідні положення»). У законах залежно від важливості та специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших в обсяг поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, КМУ, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади.
Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України (рішення від 9 липня 1998 року № 12-рп/98) офіційно розтлумачив термін «законодавство», в якому суд дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в частині третій статті 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови КМУ, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.
У рішенні від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20) за конституційним поданням Верховного Суду Велика палата Конституційного Суду України зазначила, що «обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України».
Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 4 ЦК України, якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.
Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»(далі - Закон № 2801-XII) громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.
Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі -
Закон № 1645-ІІІ) визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.
За статтею 1 Закону № 1645-ІІІ протиепідемічні заходи - це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.
Стаття 11 Закону № 1645-ІІІ визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян.
У cтатті 12 Закону № 1645-ІІІ вказано, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.
Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.
Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями.
Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань.
Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України.
Згідно з Положенням про МОЗ України, затвердженим постановою КМУ 
від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови КМУ від 24 січня 
2020 року № 90), МОЗ України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції / СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.
Накази МОЗ України, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 Положення про МОЗ України).
Наказом МОЗ України від 4 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). У первинній редакції до цього переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.
Постановою КМУ від 4 березня 2015 року № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» затверджено перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави (далі - Перелік № 83), до якого віднесено, зокрема, АТ «Укрзалізниця».
Наказом МОЗ України від 1 листопада 2021 року № 2393 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набрав чинності 9 грудня 
2021 року, Перелік № 2153 доповнено пунктами 4-6, відповідно до яких до Переліку увійшли також працівники: підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку № 83.
Наказом МОЗ України від 30 листопада 2021 року № 2664 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набрав чинності 31 січня 
2022 року, Перелік № 2153 доповнено пунктами 7-9, згідно з якими до Переліку увійшли працівники органів місцевого самоврядування, закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності, комунальних підприємств, установ та організацій.
Постановою КМУ від 20 жовтня 2021 року № 1096 доповнено постанову 
КМУ № 1236 пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:
1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти 
COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;
2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до 
статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;
3) взяття до відома, що:
- на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, 
частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;
- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;
- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.
Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі 
України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» (далі - Закон № 4004-XII) та в Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженої наказом МОЗ України від 14 квітня 1995 року № 66 (далі - Інструкція № 66).
Підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац шостий частини першої статті 7 Закону № 4004-XII).
Відповідно до пункту 2.3 Інструкції № 66 з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ України від 30 серпня 2011 року № 544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.
Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ України від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897.
Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.
Пунктом 2.5 Інструкції № 66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції.
Згідно з пунктом 2.7 Інструкції № 66 термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції.
Положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону № 4004-XII та 
Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом № 4004-XII. 
У постанові КМУ від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».
Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Такий висновок Велика Палата Верховного Суду виклала в постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), на яку посилається заявник у касаційній скарзі та суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.
За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ України від 16 вересня 2011 року № 595. 
Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.
Велика Палата Верховного Суду зазначала, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.
У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції встановив незначну кількість контактів (чотири особи) позивача на робочому місці та періодичне виконання ним роботи поза робочим місцем. Однак апеляційний суд не встановив періоду виконання роботи ОСОБА_1 поза робочим місцем та не врахував, що його робота, в основному, полягає у ремонті та перевірці справності радіотехнічних засобів. 
Відсторонення позивача не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого ОСОБА_1 , оскільки, обіймаючи посаду електромеханіка, позивач з малою ймовірністю міг спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Українська залізниця».
ОСОБА_1 відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, оскільки він працював в АТ «Українська залізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19, тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про законність відсторонення позивача від роботи та ухвалив судове рішення у справі, яке не відповідає критерію законності.
Подібні висновки про незаконність відсторонення осіб, що працювали на посаді електромеханіка в АТ «Українська залізниця», викладено в постановах 
Верховного Суду від 4 червня 2024 року у справі № 214/11055/21 
(провадження № 61-3473св24), від 17 квітня 2024 року у справі № 203/627/22 (провадження № 61-13275св22), від 17 квітня 2024 року у справі № 180/363/22 (провадження № 61-6127св23), врахування яких узгоджується з частиною третьою статті 400 ЦПК України, оскільки вони викладені після надходження касаційної скарги.
Колегія суддів відхиляє доводи заявника про недопустимість доказу - інструкції електромеханіка дільниці ІІ групи бригади з перевірки і ремонту вимірювальних приладів АТ «Українська залізниця, оскільки без цього документа неможливо встановити обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. При цьому заявник не спростував твердження представника відповідача про дію вказаної інструкції на час прийняття рішення про відсторонення позивача від роботи.
Також ОСОБА_1 не спростував наданими доказами встановлені апеляційним судом обставини щодо його місця роботи та кількості працівників, які там працюють.
Вказані доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі судом касаційної інстанції, що суперечить частині першій статті 400 ЦПК України.
Задовольняючи позовні вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу щодо його відсторонення, суд першої інстанції керувався тим, що позивач працює у закладі, звичайна діяльність якого не може призвести до його зараження та (або) поширення ним інфекційної хвороби. Жоден із суб`єктів, визначених у частині четвертій статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», не приймав рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на території та об`єкті, де працює позивач, і доказів зворотного суду не надано. При цьому без добровільної згоди особи на проведення вакцинації таке проведення суперечитиме вимогам закону. 
Водночас місцевий суд під час вирішення спору у цій справі вказав на неприйняття відповідних рішень щодо обов`язкових профілактичних щеплень працівників за наявності таких, не надав оцінки об`єктивній необхідності позивача особисто контактувати з іншими людьми під час виконання ним трудових обов`язків, не вказав, чи було відсторонення позивача від роботи нагально необхідним і пропорційним легітимній меті втручання в його право на повагу до приватного життя.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов загалом правильного висновку про незаконність відсторонення позивача від роботи, проте залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивача тим, що він, працюючи на посаді електромеханіка, створював загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивача заробітку.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але апеляційний суд допустив неправильне застосування норм матеріального права, касаційний суд скасовує постанову Чернігівського апеляційного суду від 9 травня 2023 року, рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 9 лютого 
2022 року в частині скасування наказу про відсторонення позивача від роботи змінює з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови, а в іншій частині рішення місцевого суду залишає без змін.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку із частковим задоволенням касаційної скарги та прийняттям касаційним судом рішенням у справі з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений останнім за подання касаційної скарги 
у розмірі 1 816 грн.
Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ковалюх Василь Миколайович, задовольнити частково.
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 9 травня 2023 року скасувати. 
Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 9 лютого 
2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області 
від 9 лютого 2022 року залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 1 816 грн у відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: 	І. М. Фаловська  В. М. Ігнатенко  С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік