ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року
м. Київ

справа № 705/4840/16-ц
провадження № 61-5042св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого- Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа- ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коропа Сергія Валентиновича на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 липня 2025 року, ухвалене у складі судді Гудзенко В. Л., та постанову Черкаського апеляційного суду 12 березня 2026 року, ухвалену у складі колегії суддів: Новікова О. М., Василенко Л. І., Карпенко О. В.,

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, з урахуванням уточнення позовних вимог, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 17 липня 2013 року після смерті матері ОСОБА_5 він набув у особисту приватну власність у порядку спадкування 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться на АДРЕСА_1 , та земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розміром 0,0238 га, кадастровий номер 7110800000:02:003:0884, за цією ж адресою.
Вказував на те, що після успадкування вказаного будинку він переїхав до нього проживати, оскільки іншого житла не мав. Згодом його дочка ОСОБА_2 , враховуючи його стан здоров`я, запропонувала йому догляд та утримання, для чого, на її думку, необхідно було укласти договір довічного утримання.
Вказував на те, що він є людиною похилого віку, має поганий стан здоров`я, перебуває з 2012 року на диспансерному обліку в групі ризику при важких кардіологічних захворюваннях в Уманській міській лікарні з рекомендованим наглядом сімейного лікаря та кардіолога, а при загостренні хвороб, які тривають протягом кількох днів, потребує постійного стороннього догляду. Саме з цих причин він погодився підписати з дочкою договір довічного утримання, оскільки бажав, щоб дочка проживала з ним та була поруч в момент, коли стан його здоров`я погіршується.
08 травня 2014 року він підписав, як він вважав, договір довічного утримання,  не усвідомлюючи, що вже з цього моменту право володіння на 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки перейде до ОСОБА_2 , вважаючи, що житло буде належати йому довічно.
Також вказував на те, що він є колишнім військовослужбовцем і усе життя проживав та служив за межами України, внаслідок чого погано володіє рідною мовою, а договір було складено на українській мові без перекладу.
Зазначав, що він не збирався дарувати будь-кому своє єдине житло та укладати з будь-ким договір дарування, але як виявилося, не розуміючи та помиляючись у правовій природі правочину, його правових наслідках, він підписав саме договір дарування.
Вказував на те, що після укладення договору дарування він продовжує проживати у своєму будинку та сплачувати комунальні послуги, у свою чергу, відповідач добре виконувала обов`язки, які мала виконувати саме за договором довічного утримання, а саме: прала речі, купляла продукти харчування, ліки та здійснювала догляд під час його хвороби. Але згодом її відношення до нього змінилось, дочка приходила додому серед ночі, спала до обіду, після чого знову кудись ішла. Надалі він дізнався, що його житло та земельна ділянка вже належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування.
Крім того, йому стало відомо, що право власності на частину будинку вже перереєстровано з ОСОБА_2 на іншу особу, а саме на ОСОБА_3 .

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд:
- визнати недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку на АДРЕСА_1 , що укладений 08 травня 2014 року між ним та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Животовською Н. Г.;
- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, загальною площею 0,0238 га, кадастровий номер 7110800000:02:003:0884, що знаходиться на АДРЕСА_1 , що укладений 08 травня 2014 року між ним та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Животовською Н. Г.;
- витребувати 1/2 частини житлового будинку на АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 у його власність;
- витребувати земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, загальною прощею 0,0238га, кадастровий номер 7110800000:02:003:0884, що знаходиться на АДРЕСА_1 , із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 у його власність.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 липня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 12 березня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 липня 2025 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що сам по собі факт похилого віку позивача та наявності в нього захворювань не свідчать про укладення договору дарування під впливом помилки. Позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що при укладенні договору дарування 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки він помилявся щодо природи цих правочинів і що ця помилка має істотне значення, як і не довів, що він мав намір укласти саме договір про довічне утримання (чи інший договір) та докази, які б свідчили про обговорення чи досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов саме договору довічного утримання.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про відсутність у нього іншого житла та продовження використання ним житлового будинку та земельної ділянки, на якій він розташований, для проживання після укладення оспорюваних договорів, апеляційний суд зазначив, що лише доводи позивача про те, що спірний будинок є єдиним його житлом, без доведення належними, допустимими та достатніми доказами помилки під час укладення договору, не є підставою для задоволення позову. Позивач не довів і суд не встановив, що відповідач чинить йому перешкоди у можливості користування будинком та вчиняє дії з його виселення. Спір між сторонами не стосується втручання у право позивача на повагу до житла.

Також апеляційний суд відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що фактична передача подарованого майна не відбулася, оскільки 30 травня 2014 року ОСОБА_2 відчужила ОСОБА_4 за договорами дарування земельну ділянку та 1/2 частки житлового будинку на АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 16 липня 2014 року відчужив за договорами дарування частину будинку та земельну ділянку, на якій він розташований, ОСОБА_3 .

Крім того, апеляційний суд критично оцінив визнання відповідачем ОСОБА_2 позову ОСОБА_1 , оскільки після укладення оспорюваних договорів дарування ОСОБА_2 відчужила набуте майно іншій особі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У квітні 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Короп С. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, щосуди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що спірний будинок збудований ще дідом позивача, позивач народився і все своє дитинство прожив у цьому будинку, а після повернення з військової служби на Батьківщину (у м. Умань), він у цьому будинку доглядав своїх батьків до їх смерті, а одразу після успадкування будинку після смерті батьків та наразі постійно проживає в цьому будинку та хоче дожити в цьому будинку свій вік.
Позивач не мав та не має наміру комусь дарувати зазначений будинок, оскільки це було його єдине власне житло, яке отримане у спадщину від батьків.
Суди не врахували, що відповідачка ОСОБА_2 подавала до суду заяву, в якій визнала позов, відповідач ОСОБА_6 не заперечував проти задоволення позову та не заперечував проти визнання позову ОСОБА_2 , взагалі в судові засідання протягом п`яти років не з`являвся, письмових заперечень/відзиву до суду не подавав, а третя особа - ОСОБА_4 , проти викладеного в позовній заяві заперечень до суду не подавав.
Після підписання договору і наразі позивач із будинку не виїжджав, ключі від будинку та фіртки в огорожі нікому не передавав, будинок та земельну ділянку нікому не показував та не передавав.
Наданими суду доказами підтверджено, що позивач є людиною похилого віку, має життєво небезпечні численні захворювання (стенокардія напруги ФК ІІІ, А/склеротичний і п/інфарктний кардіосклероз; ІХС; стенозуючий атеросклероз вінцевих судин багато судинне враження; гіпертонічна хвороба ІІ ст. 2 й ступені, глаукома відкритокутова ІІІ обох очей, подагричний артрит І ступеня фалангових суглобів обох стоп, аневризма черевної аорти та здухвинних артерій).
При цьому при артеріальній гіпертонії ІІ ступеня з`являються кризи, коли можливе виникнення важких ускладнень, це патологія, в результаті якої не тільки погіршується якість життя, але може наступити інвалідність і навіть смерть. З 2012 року позивач перебуває на диспансерному обліку в групі ризику важких кардіологічних захворювань в Уманській міській лікарні з рекомендованим наглядом сімейного лікаря та кардіолога, а при загостренні цих хвороб, які тривають протягом кількох днів, потребує постійного стороннього догляду (підтверджується медичними документами, які є додатками до позовної заяви).
Суди не врахували, що після підписання документів у нотаріуса Ковальчук Т. А. виконувала обов`язки, які мала б виконувати за домовленістю щодо догляду за позивачем, а саме: купувала позивачу ліки, продукти харчування, возила до лікарів, прала речі, допомагала по господарству. 
Саме ці обставини, серед іншого, вплинули на помилку в волевиявленні і підтверджують неправильне сприйняття позивачем під час укладення договору дарування природи правочину, позивач вважав, що підписує договір довічного утримання для того, щоб ОСОБА_2 утримувала його, доглядала за ним і була поруч у момент, коли стан здоров`я позивача погіршується.
Та обставина, що відповідач ОСОБА_3 наразі не порушує питання про виселення позивача, не свідчить, що позивач має право проживати у своєму власному житлі до кінця своїх днів, вимагати у відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 допомоги та утримання, розпорядитися цим житлом шляхом складення заповіту чи, знову ж таки, договору довічного утримання, оскільки позивач вже майже досяг восьмидесятирічного віку.

Підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14 (провадження № 61-2779св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 522/9562/16 (провадження № 61-38432св18), від 09 вересня 2020 року у справі № 572/2515/15 (провадження № 61-1051св17), від 21 лютого 2024 року у справі № 175/1481/15 (провадження № 61-19687св18).

Доводи інших учасників справи

У травні 2026 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, у якому просила задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Згідно із статтею 395 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження. Відзив на касаційну скаргу має містити, зокрема, обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги.

Відповідно до статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції має містити мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного в касаційній скарзі та відзиві на касаційну скаргу.

Тобто Верховний Суд перевіряє аргументацію відзиву у контексті викладених у ньому заперечень щодо доводів касаційної скарги.

Відзив ОСОБА_2 , всупереч вимогам пункту 3 частини другої статті 395 ЦПК України, не містять обґрунтування заперечень щодо змісту та вимог касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Коропа С. В.

Фактично відзив ОСОБА_2 на касаційну скаргу є приєднанням до касаційної скарги. Відповідачка ініціює перегляд судових рішень шляхом подання відзиву на касаційну скаргу, тобто без звернення із власною касаційною скаргою, оплаченою судовим збором та поданою у встановлений строк.

Верховний Суд, з огляду на статті 395, 416 ЦПК України, не переглядає доводи, наведені у відзиві ОСОБА_2 на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коропа С. В., який за змістом має включатися до касаційної скарги або до заяви про приєднання до касаційної скарги, якої відповідачка у встановленому порядку не подавала.
Також у травні 2026 року ОСОБА_2 подала заяву про визнання позову.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 квітня 2026 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У травні 2026 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2026 року справу призначено до розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

08 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений нотаріально посвідчений договір дарування частини будинку, згідно з умовами якого дарувальник ОСОБА_1 добровільно подарував, а обдарована ОСОБА_2 прийняла в дар належну дарувальнику на праві приватної власності 1/2 частку житлового будинку з відповідною часткою надвірних споруд АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0238 га, кадастровий номер 7110800000:02:003:0884.

08 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений нотаріально посвідчений договір дарування земельної ділянки, відповідно до умов якого дарувальник ОСОБА_1 добровільно подарував, а обдарована ОСОБА_2 прийняла в дар належну дарувальнику на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,0238 га, яка розташована на АДРЕСА_1 , кадастровий номер 7110800000:02:003:0884.

На момент укладення договорів дарування від 08 травня 2014 року позивачу було 67 років.

ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 на момент укладання цих договорів був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

30 травня 2014 року ОСОБА_2 згідно з договорами дарування відчужила ОСОБА_4 1/2 частку житлового будинку та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

16 липня 2014 року ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування відчужив на користь ОСОБА_3 1/2 частку житлового будинку та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на 1/2 частку житлового будинку та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , 16 липня 2014 року зареєстровано за ОСОБА_3 .

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 04 лютого 1994 року майор ОСОБА_1 є пенсіонером за вислугою років.

Згідно з витягом з медичної картки № 20/667 від 27 травня 2016 року ОСОБА_1 має основне захворювання - ішемічна хвороба серця, атеросклероз аорти і коронарних артерій, хронічна недостатність кровообігу першого ступеня, гіпертонічна хвороба другого ступеня, розлитий остеохондроз хребта.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скаргапредставника ОСОБА_1 - адвоката Коропа С. В. підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини першої статті 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. 
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Кваліфікація договору дарування як такого, що вчинений під впливом помилки, можлива за умови неправильного сприйняття дарувальником обставин вчинення ним цього правочину, які вплинули на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Для цього суд бере до уваги не тільки те, що сторони прочитали текст оспорюваного договору дарування й отримали роз`яснення його суті від нотаріуса, а й вік позивача, його стан здоров`я, потребу у догляді та сторонній допомозі, відсутність фактичного передання майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваним, продовження користування ним цим майном після укладення договору дарування тощо (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 405/2719/17, від 18 грудня 2020 року у справі № 541/2898/18, від 03 серпня 2022 року у справі № 363/4381/19, від 24 березня 2021 року у справі № 713/883/19, від 22 березня 2023 року у справі № 759/17155/20).
Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.

Вирішуючи спір, суди не врахували, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження користування ним цим майном після укладення договору дарування тощо.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, не взяв до уваги стан здоров`я позивача, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за договорами дарування, не з`ясував, чи є спірне житло єдиним для позивача, чи наявнеу нього інше житло.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про те, що позивач не довів, що договори дарування від 08 травня 2014 року укладені ним під впливом помилки.

Разом із тим колегія суддів звертає увагу на те, що застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає наступне: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором, законом, судом у визначених законом випадках. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням цивільного судочинства, наведеним у частині першій статті 2 ЦПК України.

Близька за змістом позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19.

У справі, яка переглядається, встановлено, що спірне нерухоме майно перейшло у власність ОСОБА_2 на підставі договорів дарування від 08 травня 2014 року, 30 травня 2014 року ОСОБА_2 подарувала спірне майно ОСОБА_4 , а останній 16 липня 2014 року подарував його ОСОБА_3 .

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.

Колегія суддів вважає, що позовна вимога про визнання недійсними договорів дарування не є ефективним способом захисту, оскільки не відновить порушених прав позивача, а правильним захистом буде саме подання віндикаційного позову до кінцевого володільця майна.

Відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19)).

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів місцевого самоврядування або документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право власності, оскільки їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном.

Подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18); від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) зазначено про те, що можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Судове рішення про задоволення позовної вимоги про витребування від відповідача нерухомого майна є підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22) вказано, що «належна позивачці 1/2 частки нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.[...] Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі». 

Тобто, у постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок про допустимість витребування за допомогою віндикаційного позову такого майнового права, як право на частку в праві спільної власності.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов загалом правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів дарування, проте помилився з мотивами такої відмови, оскільки не врахував, що у цьому випадку правомірним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є вимога про витребування спірного нерухомого майназ чужого незаконного володіння.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частин третьої і четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів даруваннязмінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 

З огляду на те, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння не можуть вважатися законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді суду першої інстанції необхідно об`єктивно дослідити докази в їх сукупності, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу й доводів учасників справи, надати оцінку факту визнання позову відповідачем ОСОБА_2 та відсутності заперечень проти позову відповідача ОСОБА_3 .

Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції, касаційний суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Коропа Сергія Валентиновича задовольнити частково.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 липня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду 12 березня 2026 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 01 липня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду 12 березня 2026 рокув частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник 

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк