ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2026 р. 	Справа № 440/11983/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Русанової В.Б. , Бегунца А.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 20.02.2026, головуючий суддя І інстанції: А.О. Чеснокова, м. Полтава, повний текст складено 20.02.26 у справі № 440/11983/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" 
про визнання протиправними наведені приклади дій та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі також – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суду з позовом до Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" (далі також – відповідач), в якому просив:
- визнати протиправними наведені приклади дій КП ПОР “Полтававодоканал” щодо абонентського обслуговування споживачів;
- зобов`язати КП ПОР “Полтававодоканал” внести зміни в шаблони оплати послуг КП ПОР “ПВ” через сайт “Ощадбанку” з урахуванням наступного: збереження та застосування введених в шаблон в час оплати показників лічильників, які протиправно, злочинно видаляються КП ПОР “ПВ” для здійснення шахрайських приписок; ввести в шаблон оплати послуг “ПВ” графи “оплата абонентського обслуговування споживачів”, з збереженням факту оплати а. о. в квитанції з сайту “Ощадбанку”; скоротити розмір квитанції оплати від “Ощадбанку” за оплату послуг КП ПОР “Полтававодоканал” з трьох сторінок до розміру половини сторінки.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 04.09.2025 позовну заяву залишено без руху через невідповідність останньої вимогам статей 160-161 Кодексу адміністративного судочинства України.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 15.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 20.02.2026 провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" про визнання протиправними наведені приклади дій та зобов`язання вчинити певні дії - закрито.
Роз`яснено, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначену ухвалу.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зауважує про протиправність вимог суду першої інстанції щодо правосуб`єктності та сплати позивачем судового збору відповідно до ухвали від 04.09.2025. Також зазначає, що судом першої інстанції, в порушення норм КАС України, не через шістьдесят днів, а через п`ять місяців і п`ять днів була постановлена оскаржувана ухвала від 20 лютого 2026 року. Окрім того, мотивувальна частина оскаржуваної ухвали суперечить ст. 1 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Обов`язком адміністративного суду відповідно до справи № 440/11983/25 є охорона прав і свобод громадян, власності, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством. Повторно звертає увагу, що відповідачем є Комунальне підприємство Полтавської обласної ради, а не приватний підприємець. Таким чином, договірних тарифів та приватноправових відносин позивача з Комунальним підприємством Полтавської обласної ради не існує. Відповідач здійснює правопорушення відповідно до адміністративних обов`язків керування підприємством. Правопорушення відповідача мають склад злочину відповідно ККУ (зловживання службовим становищем, службове підроблення, службова недбалість, вимагання).
Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про закриття провадження, оскільки спір належить розглядати в порядку цивільного судочинства. Уважає оскаржуване судове рішення законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
02.04.2026 позивачем до суду апеляційної інстанції подано клопотання про постановлення окремої ухвали про виявлені під час розгляду Другим апеляційним адміністративним судом справи № 440/11983/25 провадження: 4630/26 порушення закону (п. 3 ч. 1 ст. 186 ЦПКУ; ст. 384 ККУ) відповідачем - КП ПОР «Полтававодоканал», наслідком якого стала реєстрація Подільським районним судом м. Полтави судової справи: № 553/885/26 Номер провадження: 2-н/553/481/2026.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що цей позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а належить розглядати в порядку цивільного судочинства місцевим загальним судом за правилами підсудності, визначеними статтями 26-30 ЦПК України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про закриття провадження у справі, з огляду на таке.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція – це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є, зокрема, справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За правилами пункту 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Отже, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій і вирішення якого безпосередньо не віднесено до юрисдикції інших судів.
Зазначене узгоджується з положеннями ст. ст. 2, 4, 19 КАС України, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб`єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть, зміст та характер спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило, майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
У той час як участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового.
Натомість приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило, майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Аналізуючи наведене, колегія суддів зазначає, що до юрисдикції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Однак не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим.
Отже обов`язковим є з`ясування, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Верховним Судом у постанові від 19.06.2019 у справі № 826/5806/17 (№ 11-290апп19) сформований правовий висновок, відповідно до якого якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхньої посадової або службової особи, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
Таким чином, при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Згідно з приписами статті 160 КАС України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
У частині першій статті 239 КАС України визначено, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.
Як убачається зі змісту позовної заяви, спір стосується оплати комунальних послуг, а саме водопостачання, формування та змісту квитанцій на оплату водопостачання та визнання протиправними дій відповідача щодо абонентського обслуговування споживачів.
Відповідно до вимог частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначаються положеннями Закону України "Про житлово-комунальні послуги" № 2189-VIII від 09.11.2017.
Відповідно до статті 1 зазначеного Закону житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; виконавець комунальної послуги це суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. 
Згідно з статтею 12 цього ж Закону надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Аналіз зазначених норм законодавства та обставин справи дає підстави вважати, що взаємовідносини між позивачем та відповідачем (як господарюючим суб`єктом) не є публічно-правовими, оскільки такі правовідносини ґрунтуються на договірних засадах, а тому порушені позивачем питання перебувають поза межами адміністративної юрисдикції.
Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до того, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть, зміст та характер спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим, обов`язковим є з`ясування у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Разом із тим, колегія суддів уважає за необхідне зауважити, що в даному випадку вказані правовідносини за суб`єктним складом їх учасників також не відносяться до публічно-правових, оскільки позивачем є фізична особа, а відповідачем - комунальне підприємство, діяльність якого не передбачає здійснення владних управлінських функцій, в тому числі і на виконання делегованих повноважень, та він не є суб`єктом владних повноважень в контексті пункту 7 частини першої статті 4 КАС України.
Та обставина, що як убачається з найменування Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал", зазначене комунальне підприємство відноситься до сфери управління Полтавської обласної ради, яка, в свою чергу, є суб`єктом владних повноважень, не змінює правової природи спірних правовідносин та не робить цей спір публічно-правовим.
У спірних правовідносинах відповідач не здійснює владних управлінських функцій щодо позивача, пред`явлений позов жодним чином не пов`язаний з захистом прав, свобод чи інтересів позивач у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку відповідача.
Відповідно до частини другої статті 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Оскільки спір у справі не є публічно-правовим, то з урахуванням змісту позовних вимог, характеру спірних правовідносин, установлених обставин та враховуючи суб`єктний склад учасників спору, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що цей спір має вирішуватися в порядку цивільного судочинства місцевим загальним судом за правилами підсудності, визначеними статтями 26-30 ЦПК України.
При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися “судом, встановленим законом” у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Отже, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для закриття провадження у справі відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України.
Посилання позивача на допущення судом порушень норм процесуального права, що виявилося у стягненні судового збору та несвоєчасному розгляді справи, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваній ухвалі, та не дають підстав для віднесення цієї справи до адміністративної юрисдикції.
При цьому, проаналізувавши приписи частин 2 та 3 статті 317 КАС України та обставини цієї справи, колегія дійшла висновку, що порушення судом першої інстанції строків розгляду справи не є підставою для скасування судового рішення, яке переглядається.
Інші доводи апеляційної скарги позивача зводяться до того, що, на його думку, відповідачем здійснюються службові підроблення (ст. 366 ККУ) проведеної ним оплати, шахрайські дії створюють фіктивну заборгованість.
Разом із тим, суд апеляційної інстанції не надає правову оцінку вказаним доводам, оскільки апеляційному розгляду підлягає процесуальна ухвала щодо закриття провадження у справі, а не вирішення справи по суті спору.
Окрім того, у адміністративного суду відсутні повноваження встановлювати наявність або відсутність у особи складу правопорушення, яке регулюються нормами Кримінального кодексу України.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Щодо клопотання позивача про постановлення окремої ухвали про порушення закону (п. 3 ч.1 ст. 186 ЦПКУ; ст. 384 ККУ) відповідачем - КП ПОР «Полтававодоканал», наслідком якого стала реєстрація Подільським районним судом м. Полтави судової справи: № 553/885/26 Номер провадження: 2-н/553/481/2026, колегія суддів зауважує на таке.
Частиною 1 ст. 249 КАС України передбачене право суду постановити окрему ухвалу.
У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними (ч. 2 ст. 249 КАС України).
Аналіз положень наведеної статті КАС України дає підстави для висновку, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. 
Отже, окрема ухвала суду є одним із інструментів механізму стримувань і противаг, превенції вчинення порушень закону, які адміністративний суд не може самостійно усунути шляхом вжиття належних заходів.
В свою чергу, реалізація такої процесуальної дії як постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду, а рішення про ухвалення такого різновиду ухвал, приймається при виявленні таких порушень закону, які вимагають інформування компетентних органів, уповноважених на вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
Верховний Суд неодноразово висловлював позицію про те, що окрема ухвала має на меті усунення виявлених у процесі розгляду адміністративного позову порушень закону та є підставою для розгляду питання щодо відповідальності винних осіб, вона може стосуватися будь-якого суб`єкта, зокрема й того, який не бере участі у справі.
Водночас, у даному випадку колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для постановлення окремої ухвали, оскільки доводи заявника, в першу чергу, свідчать про незгоду із діями відповідача, яким колегією суддів правова оцінка не надається, оскільки вказані дії здійснені відповідачем у зовсім іншій справі, і апеляційному розгляду підлягає процесуальна ухвала щодо закриття провадження у справі, а не вирішення справи по суті спору. 
Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 20.02.2026 у справі № 440/11983/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова 	
Судді	   	В.Б. Русанова   А.О. Бегунц