КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 755/8407/23
номер провадження: 22-ц/824/4570/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2025 року у складі судді Коваленко І.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення порядку спілкування з дитиною,
В С Т А Н О В И В:
У провадженні Дніпровського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення порядку спілкування з дитиною.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2025 року заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Скопич М.С. про залишення позовної заяви без розгляду задоволено.
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення порядку спілкування з дитиною - залишено без розгляду.
03 жовтня 2025 року до суду першої інстанції через систему «Електронний суд» надійшла заява представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Степ`юка В.С. про ухвалення додаткового рішення, в якій він просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею витрати на правничу допомогу у розмірі 80 000 грн 00 коп.
Того ж дня, 03 жовтня 2025 року через систему «Електронний суд» позивач ОСОБА_1 подав заперечення на заяву відповідача про ухвалення додаткового рішення, у якій просив відмовити у задоволенні заяви відповідачки ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з нього витрат на правничу допомогу або, у разі визнання судом наявності витрат, зменшити їх розмір до мінімального, співмірного зі складністю справи, до 1 000 грн 00 коп.
Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2025 року заяву представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Степ`юка В.С. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати пов`язані з отриманням професійної правничої допомоги у розмірі 60 000 грн 00 коп.
Не погоджуючись із вказаним додатковим рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_2 60 000 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви представника відповідачки про стягнення витрат на правничу допомогу, або, як альтернативу, зменшити розмір таких витрат до 1 000 грн 00 коп., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно визнав доведеними витрати на правничу допомогу у сумі 60 000 грн 00 коп. та поклав їх на позивача за відсутності належних доказів їх фактичного понесення або неминучості сплати. 
Вказує, що відповідачкою надано лише договір про надання правничої допомоги від 06 лютого 2023 року, додатки № 3 та № 4 до нього та ордер адвоката, тоді як квитанції, платіжні доручення, банківські виписки, акти виконаних робіт чи інші документи, які б підтверджували сплату гонорару або виникнення обов`язку його сплатити, у матеріалах справи відсутні.
Зазначає, що позов було залишено без розгляду ухвалою суду першої інстанції від 26 вересня 2025 року, а тому рішення по суті спору не ухвалювалось. Водночас додатком № 4 до договору передбачено, що гонорар підлягає сплаті протягом 30 днів після набрання законної сили рішенням суду першої інстанції у справі № 755/8407/23, у зв`язку з чим обов`язок зі сплати такого гонорару не настав.
Також посилається на те, що суд не виконав вимог ст.ст. 137, 141 ЦПК України щодо перевірки реальності, необхідності та співмірності заявлених витрат, не надав належної оцінки звіту про надану правничу допомогу, не врахував складність справи, обсяг фактично виконаних адвокатом робіт та те, що розгляд справи завершився залишенням позову без розгляду.
Вважає, що суд неправильно застосував правові висновки Верховного Суду щодо свободи визначення розміру адвокатського гонорару, оскільки не врахував, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат підлягають оцінці реальність, необхідність та розумність таких витрат, а не лише умови договору між адвокатом та клієнтом.
Відповідачка ОСОБА_2 і третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону додаткове рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.
Ухвалюючи додаткове рішення та стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані з отриманням професійної правничої допомоги у розмірі 60 000 грн 00 коп., суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем надано докази укладення договору про надання правничої допомоги, додатків до нього, якими визначено розмір гонорару адвоката, а також підтверджено надання правничої допомоги у справі. Водночас суд врахував заперечення позивача щодо неспівмірності заявлених витрат у розмірі 80 000 грн 00 коп. зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, і дійшов висновку про завищеність такої суми. З огляду на принципи реальності, розумності та співмірності судових витрат суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення заяви представника відповідача та визначив до стягнення 60 000 грн 00 коп.
Однак повністю з такими висновками погодитись не можна, виходячи з такого.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, ч.1 ст. 55 Конституції України, пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч.1 ст.4 ЦПК України.
Частиною першою ст.15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).
Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Згідно з п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився у підготовче засідання чи в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.
У ст.142 ЦПК України передбачено порядок розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.
Зазначене узгоджується із викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21).
Відповідно до ч.5 ст. 142 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Згідно з ч.6 ст.142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
Відповідно до ч.9 ст.141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Частиною першою, п.1 ч.2 ст.44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.
Для стягнення здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах: від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16-ц (провадження № 61-24189св18), від 28 січня 2019 року у справі № 619/1146/17-ц (провадження № 61-44038св18), від 02 грудня 2020 року у справі № 202/2600/15-ц (провадження № 61-6264св20), від 17 грудня 2020 року у справі № 758/12381/18-ц (провадження № 61-15039св20), від 14 січня 2021 року у справі № 521/3011/18 (провадження № 61-10254св20); Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах: від 09 липня 2019 року у справі № 922/592/17, від 21 січня 2020 року у справі № 922/3422/18, від 21 грудня 2020 року у справі № 922/1001/20; Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постановах: від 21 листопада 2018 року у справі № 820/4347/17 (адміністративне провадження № К/9901/39893/18), від 18 березня 2020 року у справі № 280/5628/18 (адміністративне провадження № К/9901/16400/19, № К9901/16405/19).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що з червня 2023 року у провадженні Дніпровського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа №755/8407/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення порядку спілкування з дитиною.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2025 року заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Скопич М.С. про залишення позовної заяви без розгляду - задоволено.
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення порядку спілкування з дитиною - залишено без розгляду.
Залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 , будучи ініціатором судового спору про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення порядку такого спілкування, після визнання його явки до суду обов`язковою ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 05 листопада 2024 року, систематично не з`являвся у судові засідання. Зокрема, позивач не з`явився у засідання, призначені на: 10 грудня 2024 року, 28 січня 2025 року, 12 лютого 2025 року, 17 березня 2025 року, 14 квітня 2025 року, 24 квітня 2025 року, 19 травня 2025 року, 24 липня 2025 року та 08 серпня 2025 року, хоча його особиста участь була необхідною для надання пояснень та подання доказів.
Суд також урахував, що наведені ОСОБА_1 причини неявки, зокрема перебування у Республіці Польща, посилання на воєнний стан, загрозу обстрілів та небезпеку для життя, були визнані судом неповажними. Крім того, ухвалою від 01 травня 2025 року за невиконання вимог ухвали про обов`язкову явку до ОСОБА_1 вже було застосовано захід процесуального примусу у вигляді штрафу, однак позивач не змінив своєї процесуальної поведінки та продовжив не з`являтися до суду.
За таких обставин суд дійшов висновку, що поведінка ОСОБА_1 була недобросовісною та процесуально необґрунтованою, оскільки позивач, який сам звернувся до суду за захистом своїх прав, фактично не виконував покладений на нього процесуальний обов`язок особисто брати участь у розгляді справи, не сприяв її своєчасному вирішенню та створював перешкоди для подальшого руху справи. З урахуванням повторної неявки позивача, обов`язковості його явки, тривалості перебування справи у провадженні суду та поданої його представником заяви, суд дійшов висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду відповідно до п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України.
03 жовтня 2025 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла заява представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Степ`юка В.С. про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій він просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею витрати на правничу допомогу у розмірі 80 000 грн 00 коп.
При цьому колегія суддів враховує, що ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2025 року, якою позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду, вже було надано оцінку процесуальній поведінці позивача та встановлено необґрунтованість його дій, що полягали у систематичній неявці до суду після визнання його явки обов`язковою, невиконанні процесуальних обов`язків та фактичному перешкоджанні своєчасному розгляду справи. Зазначена ухвала є чинною, в апеляційному порядку не оскаржена, не скасована та не змінена, а тому встановлені нею обставини підлягають врахуванню судом при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
За таких обставин, з урахуванням положень ч.5 ст.142 ЦПК України та правових висновків Верховного Суду щодо можливості компенсації відповідачу витрат, пов`язаних із розглядом справи, у разі залишення позову без розгляду внаслідок необґрунтованих дій позивача, колегія суддів приходить висновку, що підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу є доведеними та належним чином обґрунтованими.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що всупереч доводам апеляційної скарги, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для покладення на позивача витрат відповідачки на професійну правничу допомогу.
Разом з тим колегія суддів не в повному обсязі погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визначеного розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з позивача, з таких підстав.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
З матеріалів справи вбачається, що представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Степ`юк В.С. у відзиві на позовну заяву зазначив про витрати на правничу допомогу та до відзиву додав ордер серії АА№ 0026164 від 13 лютого 2023 року і копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ№002110 Степ`юком В.С., виданого 23 грудня 2014 року.
Одночасно із заявою про відшкодування витрат на правничу допомогу, представник відповідачки надав ордер серії АА № 1526164 від 13 лютого 2023 року на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_2 адвокатом Степ`юком В.С.
Також адвокат Степ`юк В.С. на підтвердження витрат відповідачки на професійну правову допомогу надав до суду першої інстанції договір про надання правничої допомоги від 06 лютого 2023 року, укладений між адвокатським об`єднанням «Гардаріка-Право» (далі - АО «Гардаріка-Право») в особі адвоката Степ`юка В.С., та ОСОБА_2 , за умовами якого адвокат зобов`язався надавати клієнтці на платній основі правничу допомогу, зокрема здійснювати представництво її інтересів у судах, надавати консультації та виконувати інші дії, пов`язані із захистом її прав та інтересів. 
Пунктом 1.1 вказаного договору передбачено, що предметом даного договору є надання виконавцем усіма законними методами та способами правової (правничої) допомоги клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані зі захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів.
Згідно з пунктом 5.1 договору встановлено, що за надання правової допомоги клієнт сплачує виконавцеві гонорар за домовленістю. Оплата за надані послуги проводиться відповідно звіту виконаних робіт, який є складовою частиною цього договору.
У пункті 5.4 договору визначено, що конкретний розмір гонорару, який має сплатити клієнт на користь виконавця, визначається додатком до даного договору, який є невід`ємною частиною даного договору.
Відповідно до додатку №3 до договору про надання правничої допомоги від 06 лютого 2023 року, виконавець надає клієнтові правничу допомогу у цивільній справі №755/8407/23 в суді першої інстанції. Правнича допомога буде полягати у наданні усних та письмових консультацій, складанні та подачі необхідних документів, представництві клієнтки у суді, ознайомленні з матеріалами справи. Розмір гонорару, який сплачує клієнт виконавцеві, за наданні правничої допомоги визначеної у п.1, на стадії розгляд справи у суді першої інстанції, складає 30 000 грн 00 коп., які підлягають сплаті упродовж 30 днів після ухвалення рішення судом першої інстанції. Розмір гонорару, передбачений в п.2 даного додатку, визначається з терміном на один рік від дати підписання даного додатку №3. У випадку, якщо у продовж одного календарного року розгляд справи не буде закінчено, розмір гонорару підлягає перегляду та новий розмір гонорару має бути оформлений письмово новим додатком до договору про надання правничої допомоги від 06 лютого 2023 року.
Згідно з додатком №4 до договору про надання правничої допомоги від 06 лютого 2023 року визначено, що розмір гонорару, який сплачує клієнт виконавцеві, за надання правничої допомоги визначеної у п.1, на стадії розгляду справи у суді першої інстанції, складає 30 000 грн 00 коп. Також вказано, що у випадку, якщо рішення у справі №755/8407/23 не буде винесено у продовж одного календарного року, розмір гонорару підлягає перегляду та новий розмір гонорару має бути оформлений письмово. У зв`язку з викладеним сторони дійшли до згоди, що розмір гонорару, який клієнт має сплатити виконавцеві, за виконання доручення визначеного відповідно до п.1 додатку №3 до договору про надання правничої допомоги від 06 лютого 2023 року, складає 80 000 грн 00 коп., які клієнт зобов`язаний сплатити виконавцеві у продовж 30 днів після набрання сили рішення суду першої інстанції у справі №755/8407/23.
У постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 734/2313/17 Верховний Суд наголосив, що «гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що наявними у справі доказами підтверджено понесення ОСОБА_2 витрат по оплаті професійної правничої допомоги в суді першої інстанції в загальному розмірі 80 000 грн 00 коп.
Частинами 2-4 ст.137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.
Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
При цьому згідно з правовим висновком, викладеним у п.21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Таким чином, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).
У п.135 постанови від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що «не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність».
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Суди мають враховувати, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до висновків Верховного Суду у постановах: від 19 січня 2023 року у справі № 345/136/18, від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19, зазначено, що суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Відмова стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 Верховний Суд, зменшуючи розмір заявленої до стягнення суми витрат на правову допомогу, за відсутності клопотання іншої сторони про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, зазначив, що такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до п.4 ч.3 ст.137 ЦПК України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до п.2 ч.3 ст.141 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).
03 жовтня 2025 року через систему «Електронний суд» позивач ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заперечення на заяву відповідачки про ухвалення додаткового рішення та просив відмовити у задоволенні заяви про стягнення з нього витрат на правничу допомогу у сумі 80 000 грн 00 коп. або, у разі визнання судом наявності витрат, зменшити їх розмір до мінімального, співмірного зі складністю справи до 1 000 грн 00 коп.
Дослідивши обставини даної справи у їх сукупності та взаємозв`язку колегія суддів приходить до висновку, що, визначаючи до стягнення 60 000 грн 00 коп., суд першої інстанції не повною мірою врахував критерії реальності, необхідності, розумності та співмірності витрат на професійну правничу допомогу, а також те, що справа була залишена без розгляду і спір по суті не вирішувався. Тому колегія суддів вважає такий розмір компенсації завищеним.
При цьому колегія суддів враховує, що поведінка позивача дійсно створювала перешкоди для належного розгляду справи, однак частково була пов`язана з його перебуванням за кордоном та не свідчить про настільки очевидну недобросовісність чи зловживання процесуальними правами, які б виправдовували покладення на нього витрат у розмірі 60 000 грн 00 коп.
Тому додаткове рішення суду першої інстанції в цій частині не в повній мірі відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості судового рішення та підлягає зміні шляхом зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу до 30 000 грн 00 коп., що є розумним, співмірним і достатнім розміром компенсації та не становитиме для позивача надмірного фінансового тягаря.
Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить висновку, що додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2025 року в частині розміру належних до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу слід змінити, зменшивши такий розмір із 60 000 грн 00 коп. до 30 000 (тридцяти тисяч) грн 00 коп.
Тому апеляційна скарга  ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2025 року в частині розміру належних до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу змінити, зменшивши такий розмір із 60 000 (шестидесяти тисяч) грн 00 коп. до 30 000 (тридцяти тисяч) грн 00 коп.
В іншій частині додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 23 червня 2026 року. 

Головуючий

Судді: