12.05.26
22-ц/812/783/26
Провадження № 22-ц/812/783/26
ПОСТАНОВА
Іменем України
12 травня 2026 року м. Миколаїв
справа № 489/6147/25
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.  
суддів Крамаренко Т.В., Серебрякової Т.В., 
із секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою представником – адвокатом Гришаєвою Яною Миколаївною, на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 26 січня 2026 року під головуванням судді Микульшиної Г.А., повне судове рішення складено цього ж дня,
У С Т А Н О В И В:
У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (після зміни найменування - ТОВ «Дніпрофінансгруп»)
звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних. 
Позивач зазначав, що 28 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 08/03/2008/840 К 882, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 37 723,37 доларів США. Того ж дня, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору, між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» було укладено договір поруки. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2010 року у справі № 2-7965/2010 стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ВАТ КБ «Надра» суму боргу в розмірі 46 960,90 доларів США, що становить 375 612,06 грн., та судові витрати в сумі 1 820,00 грн., а всього 375 612 грн 06 коп. 21 липня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» було укладено договір про відступлення прав вимоги, згідно якого позивач набув права вимоги, в тому числі, до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 . Згідно ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 29 вересня 2021 року у справі № 2-7965/2010 замінено сторону стягувача з ПАТ КБ «Надра» на його правонаступника – ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». 
Посилаючись на те, що відповідачі дотепер заборгованість не погасили, позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на їх користь згідно ст. 625 ЦК України інфляційні втрати за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року в сумі 183 025 грн 70 коп.; три проценти річних за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року в сумі 55 467 грн 00 коп., а всього 238 492 грн 70 коп. Також просили стягнути 8500 грн витрат на професійну правничу допомогу. 
У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_2 - адвокат Гришаєва Я.М. - просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись пропуск позивачем позовної давності. Також вказувала, що інфляційні втрати, розраховані на основі індексу інфляції, не можуть бути нараховані на зобов`язання, виражені в іноземній валюті. Також вважала, що договір про відступлення права вимоги укладений в неналежній формі – не посвідчений нотаріально. 
Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2026 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» суму заборгованості за невиконання грошового зобов`язання за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 в розмірі 238 492,70 грн., яка складається з: 55 467,00 грн. – сума заборгованості за трьома відсотками річних, 183 025,70 грн. – сума заборгованості за інфляційними втратами. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн.– по 3 500 грн. з кожного. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» судовий збір в розмірі 3 577,39 грн.– по 1 788,70 грн. з кожного.
Задовольняючи позов, суд виходив з його обґрунтованості та наявності підстав для стягнення сум, про що просить позивач, з огляду на вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України. Також суд вважав, доведеними витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8500 грн., але з урахуванням складності справи, принципів розумності, справедливості та пропорційності дійшов висновку, що вони підлягають стягненню у розмірі 7000 грн 00 коп.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 – адвокат Гришаєва Я.М., посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просила змінити рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2026 року, відмовивши у задоволенні позову до ОСОБА_2 .
Представник відповідачки зазначала, що позивачем пропущений строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Також вказувала, що ЦК України не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання. Звертала увагу на те, що норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях, що узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 03 березня 2021 року у справі № 130/2604/18. Отже, інфляційні втрати, розраховані на основі індексу інфляції, не можуть бути нараховані на зобов`язання, виражені в іноземній валюті. Крім того вказувала, що договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки укладений в неналежній формі, оскільки не посвідчений нотаріально. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач, який змінив найменування на ТОВ «Дніпрофінансгруп», просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін та стягнути з ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу. Вказував, що позовна давність станом на дату подачі позову не була пропущена, оскільки на період дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби COVID-19 та на період дії воєнного стану позовна давність була продовжена. Також вказував, що валютою заборгованості з дати ухвалення рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2010 року є гривня, а тому нарахування інфляції на таку заборгованість є правомірною. Договір про відступлення права вимоги від 21.07.2020 року та додаток № 5 до нього посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З. Окрім іншого позивач вказував, що очікує понести витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 5000 грн., докази понесення яких будуть подані ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
В судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені.
Від представника ОСОБА_2 – адвоката Гришаєвої Я.М. – надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з метою витребування у ТОВ «Дніпрофінансгруп» бухгалтерської документації з реалізації належного відповідачам рухомого майна.
Вирішуючи вказане клопотання, колегія суддів виходить з наступного.
Так, відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Між тим представником ОСОБА_2 – адвокатом Гришаєвою Я.М. – не наведено доводів та не надано доказів, які б свідчили про неможливість заявлення нею такого клопотання в суді першої інстанції, а тому відсутні підстави для витребування документів, про які просить апелянт. 
За правилами статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на викладене та враховуючи, що представником ОСОБА_2 – адвокатом Гришаєвою Я.М. – не було зазначено причини її неявки в судове засідання до суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення її клопотання про відкладення розгляду справи.
Від інших учасників справи клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. 
Судом установлено і таке вбачається з матеріалів справи, що 28 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 був укладений договір «Автопакет» №08/03/2008/840 К 882, відповідно до умов якого банк надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти (кредит) в сумі 37 723,37 дол. США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 13,55 % річних та терміном погашення кредиту – до 20.03.2015 року. З метою забезпечення виконання позичальником умов вказаного договору між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки. 
В зв`язку з невиконанням відповідачами своїх зобов`язань рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2010 року у справі № 2-7965/10 стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором «Автопакет» № 08/03/2008/840 К 882 в сумі 46960,90 дол. США, що становить 375 612,06 грн., та судові витрати в сумі 1 820,00 грн., а всього 377 432,06 грн. 
На підставі вищевказаного рішення 15 листопада 2010 року Шевченківським районним судом м. Києва було видано відповідні виконавчі листи. 
21 липня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» було укладено договір № GL48N718070_I_4 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого банк відступив новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників, іпотекодавців, заставодаців та поручителів, зазначених у додатках № 1-6 до цього договору. За цим договором новий кредитор, серед іншого, набуває усі права кредитора за основними договорами, в тому числі право вимагати сплати сум, передбачених ст. 625 ЦК України. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З. 
Відповідно до додатку № 5 до договору № GL48N718070_I_4 про відступлення права вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги, серед іншого, до ОСОБА_1 за договором «Автопакет» № 08/03/2008/840 К 882. 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29 вересня 2021 року у справі № 761/8396/14-ц було замінено сторону стягувача ПАТ КБ «Надра», боржники ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , справа № 2-7965/10, на його правонаступника – ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп». 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виконали вищевказане рішення суду, а тому відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України існують підстави для стягнення з відповідачів солідарному порядку нарахованих за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 коштів в розмірі 238 492,70 грн., що складаються з: 55 467,00 грн. – суми заборгованості за трьома відсотками річних, 183 025,70 грн. – суми заборгованості за інфляційними втратами.
Проте колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на нижчевикладене.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 лютого 2026 року у справі №754/511/23 у пунктах 103-119 дійшла наступних висновків: 
103. Наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми не змінює правової природи правовідносин учасників спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або обов`язків, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.
104. Водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку.
105. Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово. У такому випадку за загальним правилом судове рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання (борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати), але реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання.
106. Кредитор не може повторно пред`явити виконавчий документ на виконання (строк пропущено, а в його поновленні відмовлено), повторно звернутися до суду про той самий борг (наявне судове рішення щодо цього боргу), вимагати виконання через державні механізми. Боржник уже не зобов`язаний повертати борг через примус і може посилатися на остаточну втрату можливості виконання рішення.
107. Однак це не виключає можливого погашення боргу боржником добровільно, що не буде вважатися безпідставно отриманим майном.
108. У такій ситуації зобов`язання не є задавненим у класичному розумінні, оскільки позовна давність застосовується до звернення з позовом, а тут уже є судове рішення, яке набрало законної сили.
109. Водночас втрата права на примусове виконання судового рішення, припинення можливості його реалізації через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання і відмову у його поновленні судом свідчить про неможливість захисту такої вимоги в примусовому порядку.
110. У зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмовою суду в його поновленні право стягувача на примусове виконання судового рішення є остаточно втраченим, а можливість виконання такого рішення - припиненою.
111. Сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є формальністю, а є самостійною підставою для припинення можливості примусового виконання судового рішення. Відмова в поновленні строку судом означає остаточність правової ситуації, відсутність будь-яких подальших процесуальних механізмів виконання судового рішення, а отже, відносини щодо примусового виконання стають стабільними.
112. З наведеного вбачається, що хоча формально позовна давність не застосовується, фактично зобов`язання втрачає юридичну примусовість, вимога за цим зобов`язанням стає такою, що не може бути захищена в примусовому порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном.
113. Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад установлений законом строк, що порушило б принцип правової визначеності як один з основоположних аспектів верховенства права.
114. Cплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа.
115. Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників.
116. Суд гарантує право на справедливий суд як стягувачу, так і боржнику, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у такому випадку правомірно протягом тривалого періоду міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення та притягнення до відповідальності за його невиконання.
117. Отже, зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником). Проте таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним.
118. У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.
119. За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності.
Ухвалюючи рішення у справі, що переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29 вересня 2021 року у справі № 761/8396/14-ц, якою було замінено сторону стягувача ПАТ КБ «Надра» у справі № 2-7965/10 на правонаступника – ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», одночасно було відмовлено ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» в поновленні строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, оскільки не було встановлено підстав вважати, що строк пред`явлення виконавчого документу до виконання пропущений з поважних причин (а.с. 14-15). 
За таких обставин правила частини другої статті 625 ЦК України не можна застосовувати до спірних правовідносин, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».
При цьому апеляційний суд враховує висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладені у постанові від 03 червня 2024 року у справі № 161/8822/19, відповідно до яких у випадку наявності підстав для солідарної відповідальності відповідачів/боржників, кожен з них має право висунути заперечення проти вимог кредитора, які є загальними для всіх боржників та не засновані на особистих відносинах одного з них з кредитором. Оскарження судового рішення у повному обсязі одним з відповідачів, відповідальність якого є солідарною з іншими, та перегляд справи в апеляційному порядку за апеляційною скаргою такого відповідача, не є порушенням принципу диспозитивності цивільного судочинства.
Приписами частини четвертої статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, оскільки судом першої інстанції були неправильно застосовані норми матеріального, що призвело до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову, то відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення – про відмову у задоволенні позову.
Оскільки підставою для скасування оскаржуваного рішення є неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, про яке не було зазначено у доводах апеляційної скарги, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на викладене з ТОВ «Дніпрофінансгруп» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню відшкодування судового збору за апеляційну скаргу в розмірі 4292 грн.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником – адвокатом Гришаєвою Яною Миколаївною, задовольнити частково.
Рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 26 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних – відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрофінансгруп» на користь ОСОБА_2 відшкодування судового збору за апеляційну скаргу в розмірі 4 292 грн. (чотири тисячі двісті дев`яносто дві гривні) 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий   В.В. Коломієць

Судді: Т.В. Крамаренко

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 18 травня 2026 року