Справа № 643/22455/25
Провадження № 2/643/2801/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2026   м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря судового засіданні Ісоєва К.М., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Житлово-експлуатаційне управління» «ЧЗ-Холдинг» про визнання дійсним договору купівлі – продажу нерухомого майна, визнання права власності

ВСТАНОВИВ

Зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (позивач) в остаточній редакції позову просить: 
1) визнати дійсним договір купівлі – продажу від 05.03.2013, укладений між позивачем та ДП ЖЕУ «ЧЗ-Холдінг» (відповідач), згідно з яким відповідач продав, а позивач купив квартиру АДРЕСА_1 ; 
2) визнати за позивачем право приватної власності на Квартиру, яка придбана ним у відповідача згідно з договором купівлі–продажу від 05.03.2013.

Обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги 

Позивач з 1995 року проживає за адресою Квартири. У лютому 2013 позивач звернувся до відповідача на предмет купівлі даної Квартири. Після узгодження умов купівлі – продажу та визначення договірної ціни, 05.03.2013 з відповідачем був укладений договір купівлі – продажу Квартири. За договором позивач сплатив кошти в розмірі 120000,00 грн. Зазначений договір нотаріально не оформлювався. Відповідачем видано позивачу акт прийняття – передачі Квартири. Квитанція про сплату коштів у позивача не зберіглась. Таким чином, акт, виданий відповідачем, є доказом виконання з боку позивача зобов`язань за договором купівлі – продажу Квартири. Весь час позивач продовжував проживати у придбаній Квартирі, проте у 2024 році з метою отримання відшкодування шкоди, завданої бойовими діями внаслідок російської агресії, позивач дізнався, що даних про те, що він є власником, у державному реєстрі речових прав не має. При спробі з`ясувати статус належного йому майна, позивач зробив запит комунікаційними засобами до реєстру прав нерухомого майна та отримав дані, що на його Квартиру накладений арешт. Позивач письмово звернувся до відповідача із заявою з метою розібратись у ситуації, яка склалась. З метою з`ясування обґрунтованості накладення вказаного арешту та усунення перешкод на вільне користування майном, відповідач звернувся до Салтівського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, проте останнім повідомлено, що відомості щодо виконавчого провадження, в межах якого державним виконавцем винесено постанову б/н від 31.07.2002, відсутні в автоматизованій системі виконавчого провадження, а виконавчі провадження після закінчення терміну їх зберігання підлягають знищенню, тому зняти арешт з майна позивача не вбачається за можливе. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 (справа № 520/20905/24) зобов`язано Салтівський ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт та заборону на відчуження Квартири. На підставі виконавчого листа Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2024 було відкрито виконавче провадження № 76619477 від 22.11.2024. Згідно з постановою про закриття виконавчого провадження від 05.05.2025 рішення було виконано. Проте позивач все одно позбавлений можливості належним чином оформити право власності, оскільки на його прохання нотаріально посвідчити договір від 05.03.2013 він отримав від відповідача відповідь про неможливість вчинити нотаріальне посвідчення правочину, який мав місце 05.03.2013. Дана відповідь є тотожною діям, які інтерпретуються як ухилення від нотаріального посвідчення укладеного раніше договору. Крім того, за результатами усної консультації, отриманої позивачем у кількох нотаріусів, йому було роз`яснено, що він не може на сьогодні засвідчити договір, укладений 05.03.2013 у розумінні вчинення правочину набуття права власності на нерухоме майно. Як позивачу було роз`яснено, таке могло статись у зв`язку із змінами у чинному законодавстві, а саме з тим, що з 01.01.2013 в Україні запроваджено нову систему державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та запрацював Державний реєстр речових прав на нерухоме майно. На сьогодні нотаріус може надати лише послугу із засвідчення як звичайної копії документу, який не породжує набуття будь-якого права власності на Квартиру і відповідно не надає права провести державну реєстрацію у реєстрі речових прав на нерухоме майно. Єдиним способом є захист інтересів у судовому порядку.

Основні процесуальні дії у справі

Ухвалою судді Салтівського районного суду міста Харкова від 18.12.2025 позовну заяву залишено без руху. 
Ухвалою судді Салтівського районного суду міста Харкова від 23.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 05.03.2026 у прийнятті визнання відповідачем позову відмовлено; закрито підготовче провадження; справу призначено до судового розгляду по суті. 
Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 17.04.2026 поновлений судовий розгляд справи. 
Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 17.04.2026 розгляд справи відкладений на 04.05.2026, викликано позивача для дачі особистих пояснень у судове засідання, визнавши його явку обов`язковою. 
Ураховуючи складність справи, суд, керуючись положеннями ч. 1 ст. 244 ЦПК України, відклав ухвалення та проголошення судового рішення. 

Стислий виклад позиції учасників справи в ході судового провадження

Позивач у судовому засіданні 04.05.2026 позовні вимоги та доводи, викладені у позові, підтримав у повному обсязі. Зазначив, що не може пояснити, чому він раніше не звертався до нотаріуса для посвідчення договору купівлі-продажу Квартири. Пояснив, що представник відповідача обіцяв йому всі юридичні питання після підписання договору купівлі-продажу Квартири вирішити самостійно.
Представник відповідача у судові засідання не з`явилась, про дату, час і місце судових засідань повідомлялась належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності.
14.01.2026 (вх. № 2113/26) представник відповідача надала відзив на позовну заяву, 29.04.2026 (вх. № 26321/25) – пояснення на уточнення до позовної заяви. Зазначила, що відповідач визнає позовні вимоги у повному обсязі та просить їх задовольнити з огляду на таке. Дійсно, 05.03.2013 між сторонами було укладено договір купівлі – продажу Квартири. Вказаний правочин було вчинено у письмовій формі за волевиявленням обох сторін. Покупець виконав основну умову правочину та сплатив кошти у повному обсязі, однак пояснити причини нереєстрації договору з урахуванням давності часу не надається можливим. Весь час позивач проживає у придбаній Квартирі. Питання про зняття арешту з Квартири розглядалось Харківським окружним адміністративним судом (справа № 520/20905/24). Виконавчим провадженням № 76619477 від 22.11.2024 рішення Харківського окружного адміністративного суду було виконано. На теперішній час обмежень не існує, однак право власності на Квартиру, придбану у 2013 році, позивач так і не набув до теперішнього часу. Позивач звертався до відповідача з приводу нотаріального посвідчення договору як правочину. Йому було відмовлено, оскільки нотаріально посвідчити правочин, що було вчинене у 2013, зараз не надається можливим. Єдиним заходом врегулювати питання є встановлення права власності на нерухоме майно у судовому порядку. 

Основні фактичні обставини та докази, на підставі яких вони встановлені 

05.03.2013 між сторонами укладений Договір купівлі – продажу Квартири, відповідно до умов якого відповідач продав, а позивач придбав Квартиру. Зазначений договір укладений у письмовій формі та нотаріально не посвідчений.
Сторонами 05.03.2013 також складений Акт приймання-передачі Квартири згідно з Договором купівлі – продажу Квартири від 05.03.2013, відповідно до якого відповідач передав Квартиру позивачу. Зазначений Акт складений у письмовій формі та нотаріально не посвідчений.
20.05.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій зазначив, що право користування Квартирою він здобув на законних підставах. Про наявність обтяжень позивачу не було відомо. Просив вирішити питання про зняття обтяження.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2024, ухваленим у справі 520/20905/24, адміністративний позов ДП ЖЕУ «ЧЗ-Холдинг» задоволений. Зобов`язано Салтівський ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зняти арешт та заборону на його відчуження з нерухомого майна ДП ЖЕУ Концерн «ЧЗ-Холдінг» за адресою Квартири, накладений за реєстраційним номером обтяження: 6248435, дата реєстрації 18.12.2007 11:01:03, реєстратором: Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою на підставі постанови б/н від 31.07.2002 Відділу державної виконавчої служби Московського району, додаткові дані: архівний номер: 3835580HAKKOV1, архівна дата: 12.12.2002, дата виникнення: 12.12.2002. № реєстра: 23245. внутр. № 8C013F2D2DF32A2D762F. Зазначене рішення набрало законної сили. 
Згідно з Постановою про закінчення виконавчого провадження № 76619477 від 05.05.2025, винесеної головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Пересічанською Я.В., закінчено ВП № 76619477 з примусового виконання виконавчого листа № 520/20905/24 від 11.11.2024. 
Зняття обтяження Квартири, яке мало місце 21.11.2024 на підставі вказаного вище рішення суду, підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 425370304 від 05.05.2025, а також листом Салтівського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції № 90094 від 02.05.2025.
20.10.2025 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій зазначив, що Квартира згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить відповідачу, в той час як позивач ще 05.03.2013 придбав її за договором купівлі – продажу. Просив вжити заходів щодо належного оформлення його права власності на придбану Квартиру.
Листом представника відповідача № 4 від 17.11.2025, адресованим позивачу, останнього повідомлено, що можливість нотаріального посвідчення правочину, який відбувся 05.03.2013, відсутня. Договір не може бути на сьогодні посвідчений нотаріусом, як правочин з відповідною державною реєстрацією у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Єдиним шляхом є звернення до суду за захистом майнових прав. 

Застосовне законодавство та релевантна судова практика

Суд зобов`язаний керуватися завданням справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 2 ст. 2 ЦПК України). 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України). 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). 
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів. Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, постанови Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2022 у справі № 385/321/20, від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанови Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 661/2532/17, від 11.08.2021 у справі № 723/826/19, від 13.08.2021 року в справі № 638/20102/16, від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19). 
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Положеннями ст. 316, 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Положеннями статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. 
У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 754/2339/16-ц зроблений висновок, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин (постанова Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 474/716/16-ц). 
Верховний Суд у постанові від 09.12.2024 у справі № 188/1196/19 виснував, що «однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України. Подібні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 04 березня 2019 року у справі № 665/2266/16-ц (провадження № 61-29416св18), від 30 жовтня 2019 року у справі № 140/2001/17 (провадження № 61-48764св18), від 22 лютого 2021 року у справі № 545/440/18 (провадження № 61-1111св20) та від 21 квітня 2023 року у справі № 469/159/13-ц (провадження № 61-7145св22)». 
У постанові від 22.10.2019 у справі № 909/68/18 Верховний Суд зазначив, що «при вирішенні спорів, пов`язаних з визнанням правочинів, які підлягали нотаріальному посвідченню, дійсними (зокрема в порядку статті 220 ЦК), суду необхідно з`ясувати: - чи підлягав відповідний правочин нотаріальному посвідченню; - з яких причин його не було нотаріально посвідчено та чи втрачена можливість такого посвідчення; - чи не суперечить зміст правочину вимогам закону, оскільки в такому разі позов не може бути задоволений». 
Хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїз Торія проти Іспанії", від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України»). 

Позиція суду

Судом встановлено, що 05.03.2013 між сторонами у письмовій формі, без нотаріального посвідчення, укладений Договір купівлі – продажу Квартири, відповідно до умов якого позивач придбав Квартиру у відповідача. 
Насамперед суд зазначає, що згідно з матеріалами справи, зокрема вказаним вище рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2024, на Квартиру були накладені арешт та заборона відчуження у період з 18.12.2007 по 21.11.2024. 
Ураховуючи наведене, зміст договору купівлі – продажу Квартири від 05.03.2013 суперечить закону, оскільки станом на 05.03.2013 Квартира перебувала під арештом та забороною відчуження, а відтак - не могла бути предметом купівлі-продажу. 
Крім того, як неодноразово зазначалось Верховним Судом, однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. 
Позивач на уточнююче запитання суду щодо причин, з яких договір купівлі-продажу Квартири не був посвідчений нотаріально, у судовому засіданні пояснив, що не пам`ятає точно причини, з яких вказаний правочин не був посвідчений нотаріально. 
На запитання суду відносно того, які обставини заважають укласти і нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу Квартири в даний час, тим більше що відповідач визнає позов, тобто не заперечує проти набуття позивачем права власності на Квартиру, позивач відповів, що не розглядав варіант укладення та нотаріального посвідчення договору у теперішній час. 
За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачем всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України не доведений факт безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу Квартири та остаточна втрата можливості нотаріально посвідчити такий правочин. 
Також суд звертає увагу, що договір купівлі-продажу Квартири від 05.03.2013 від імені відповідача підписаний начальником ДП ЖЕУ «ЧЗ-Холдінг».
Всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України суду не надано статуту або інших установчих та розпорядчих документів ДП ЖЕУ «ЧЗ-Холдінг», з яких суд мав би можливість встановити, що начальник ДП ЖЕУ «ЧЗ-Холдінг» мав право та повноваження одноосібно розпоряджатись нерухомим майном вказаного підприємства.
Оцінюючи факт визнання відповідачем позову, суд зауважує, що ухвалою від 05.03.2026 відмовив у прийнятті визнання позову відповідачем. Відтак, судом вже надано оцінку вказаній обставині. Оцінюючи визнання позову відповідачем на стадії ухвалення рішення, суд дійшов висновку, що таке визнання суперечить закону, в зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову на підставі виключно такої обставини, як визнання позову відповідачем. 
Ураховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу Квартири від 05.03.2013, у зв`язку з чим відмовляє у вказаній частині позовних вимог. 
Оскільки вимога про визнання за позивачем права власності на Квартиру є похідною від вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу Квартири, суд також відмовляє у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на Квартиру за позивачем. 
Посилання позивача на судові рішення судів першої інстанції в такій категорії справ суд відхиляє, оскільки практика інших судів першої інстанції, на переконання суду, не може бути визнана орієнтиром для правозастосування в даній справі. 
Ураховуючи наведене, суд повністю відмовляє у задоволенні позову. 
Керуючись ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 206, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України

УХВАЛИВ

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Житлово-експлуатаційне управління» «ЧЗ-Холдинг» про визнання дійсним договору купівлі – продажу нерухомого майна, визнання права власності – відмовити повністю. 
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Учасники справи:
Позивач – ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідач – Дочірнє підприємство «Житлово-експлуатаційне управління» «ЧЗ-Холдинг» (адреса місцезнаходження: м. Харків, вул. Леся Сердюка, буд. 10, кв. 109, код ЄДРПОУ: 22650610).

Суддя Д.А. Крівцов