УХВАЛА

03 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 164/620/24
провадження № 61-8730ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
розглянув касаційну скаргуОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чохрій Вікторія Степанівна, на постанову Волинського апеляційного суду від 28 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 
до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 ,у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, остаточно просила визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки «Ford Transit 
260 2.2 TDCі Kasten 100НР», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 
та стягнути із ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію вартості частки цього автомобіля в сумі 228 800,00 грн. 
Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 17 березня 
2026 року позов задоволено частково. У порядку поділу спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки «Ford Transit 260 2.2 TDCі Kasten 100НР», 
2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 
на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості частки автомобіля марки «Ford Transit 260 2.2 TDCі Kasten 100НР», 2013 року випуску, реєстраційний номер 
НОМЕР_1 , у розмірі 142 296,00 грн. Відмовлено у задоволенні решти позовних вимог. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 422,96 грн судового збору.
Постановою Волинського апеляційного суду від 28 травня 2026 року рішення Маневицького районного суду Волинської області від 17 березня 2026 року 
в оскаржуваній частині щодо визначення розміру компенсації частки автомобіля, 
а також у частині розподілу судових витрат змінено. Стягнуто з ОСОБА_1 
на користь ОСОБА_2 215 420,00 грн компенсації вартості частки транспортного засобу марки «Ford Transit 260 2.2 TDCі Kasten 100НР», 2013 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 689,94 грн судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.
29 червня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чохрій В. С., через підсистему «Електронний суд», звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Волинського апеляційного суду від 28 травня 2026 року у цій справі, у якій представник заявника, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Волинського апеляційного суду від 28 травня 2026 року і залишити в силі рішення Маневицького районного суду Волинської області від 17 березня 2026 року.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення у справі, яке не підлягає касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах 
з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
За правилом пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.
Предметом позову в цій справі є поділ спільного майна подружжя, а саме автомобіля, вартість якого згідно з висновком експерта становить 457 600,00 грн.
Отже, ціна позову у справі 457 600,00 грн, станом на 01 січня 2026 року не перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328*250 = 
832 000,00 грн).
Враховуючи зазначене вище, постанова Волинського апеляційного суду 
від 28 травня 2026 року не підлягає касаційному оскарженню відповідно 
до положень частини третьої статті 389 ЦПК України, тому у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягає касаційному оскарженню.
У касаційній скарзі представник заявника зазначає, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики полягає у тому, що натепер 
у цивільному судочинстві існує нагальна процесуальна потреба у формуванні Верховним Судом чіткого правового висновку щодо визначення критеріїв «дійсної вартості майна подружжя» у разі наявності суттєвих пошкоджень об`єкта поділу 
на момент розгляду справи, а також щодо неприпустимості вибіркового використання судами проміжних (гіпотетичних) розрахунків судової експертизи 
за наявності чіткого та однозначного підсумкового висновку експерта. Розгляд цієї справи Верховним Судом є необхідним для забезпечення принципу правової визначеності та запобігання формуванню суперечливої судової практики, 
яка б припускала стягнення грошової компенсації за майно без урахування його реального техніко-економічного стану.
Виняткове значення цієї справи полягає у тому, що безпідставне та штучне збільшення судом апеляційної інстанції розміру грошової компенсації 
з142 296,00 грн до 215 420,00 грн (різниця становить понад 73 000,00 грн) покладає на нього надмірний та непропорційний фінансовий тягар. Для ОСОБА_1 ця сума є значною, а стягнення грошових коштів за «ідеальний» стан автомобіля, який насправді є пошкодженим, порушує його право на справедливий суд та мирне володіння своїм майном (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Верховний Суд звертає увагу, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
Однак, у чому саме полягає фундаментальне значення справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння 
та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин, представником заявника не обґрунтовано.
Наведені представником заявника обставини не дають підстав вважати, 
що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки вона на обґрунтування своїх доводів не навела переконливих та обґрунтованих аргументів, 
які підтверджували б те, що касаційна скарга повинна бути розглянута Верховним Судом на підставі зазначеного підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Наведені нею обставини, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Крім того, оцінка судом «винятковості справи» може бути зроблена виключно 
на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає 
її такою, що має для нього виняткове значення. Тому особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин в такій скарзі.
У справі, що становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для її учасника, та яка може бути допущена до розгляду Верховним Судом 
у касаційному порядку з метою перегляду судового рішення, мають бути допущені судом першої інстанції порушення закону, які не були усунені судом апеляційної інстанції, або одночасно допущені судом першої та апеляційної інстанцій порушення закону. Водночас має відбуватися порушення питань факту і права згідно з чинним законодавством України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, визначення яких вимагає розгляду справи по суті щодо неспроможності держави дотриматися своїх позитивних зобов`язань в частині регулювання певного виду діяльності, яка має шкідливі наслідки для заявника, а також досягає такого серйозного рівня, що призводить до суттєвого перешкоджання здатності заявника користуватися своїми правами, існувала давно, була добре відома органам влади 
та має триваючий характер.
Також особа, яка подає касаційну скаргу у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зобов`язана надати докази та навести доводи на обґрунтування наявності обставин, що є підставою для допуску судового рішення у його справі до перегляду Верховним Судом.
З огляду на викладене представник заявника не обґрунтувала необхідність відкриття касаційного провадження в справі, судові рішення в якій не підлягають касаційному оскарженню.
Верховний Суд враховує: ціну і предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, судову практику в такій категорії справ та вважає, що відсутні підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанції щодо оцінки доказів та переважно спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, однак встановлення обставин справи, дослідження 
та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано 
на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи 
від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно 
до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, 
де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, 
яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень 
та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, 
ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чохрій В. С., подав касаційну скаргу на судове рішення у справі з ціною позову, 
яка не перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, 
яке не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження 
у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чохрій Вікторія Степанівна, на постанову Волинського апеляційного суду від 28 травня 2026 року 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара