Єдиний унікальний номер 204/11216/25
Номер провадження2/205/2078/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 квітня 2026 року м. Дніпро
Новокодацький районний суд міста Дніпра у складі:
головуючого судді Мовчана Д.В.
при секретарі Волкобоєвої А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, -
ВСТАНОВИВ:
І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» (далі - Позивач) звернулось до суду з позовом доОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 09.01.2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та ОСОБА_1 (далі – Відповідач) уклали Кредитний договір (оферти) № 09.01.2020-100007595, відповідно до якого позичальнику було надано кредит у розмірах та умовах, встановлених в договорі, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користуванням ним. 
Відповідач порушила умови укладеного договору, у зв`язку з чим, станом на 30.09.2025 року за договором виникла заборгованість на загальну суму 23 400 грн. 00 коп., де заборгованість за тілом кредиту – 12 000 грн. 00 коп., заборгованість по нарахованим процентам за користування кредитом – 8 400 грн. 00 коп., а також, штраф у розмірі 3 000 грн. 00 коп. 
Далі позивач зазначає, що 06.08.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» було укладено Договір факторингу № СЦ-060824-13, відповідного до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» права вимоги за кредитним договором до позичальників, в тому числі і за Кредитним договором (офертою) № 09.01.2020-100007595 від 09.01.2020 року.
У зв`язку із вищевикладеним, позивач змушений звернутися до суду та просити стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за Кредитним договором (оферти) № 09.01.2020-100007595 від 09.01.2020 року, станом на 30.09.2025 року, у загальному розмірі 23 400 грн. 00 коп., судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. 00 коп. 
Представником відповідача ОСОБА_1 – адвокатом Король Альоною Юріївною у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк, подано відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача посилається на ті обставини, що: 1) нарахування та стягнення процентів за користування кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимога ЦК України та висновкам Верховного Суду; 2) сума боргу перевищує на 100 відсотків від отриманого кредиту, що є несправедливим та суперечить принципам розумності і добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків позивача як споживача послуг фінансової установи, оскільки такі умови договору встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання відповідачем зобов`язань за спірним договором; 3) пропущено строк позовної давності; 4) щодо витрат на правову допомогу у розмірі 6 000 грн. 00 коп., то такі витрати є завищеними та підлягають зменшенню до розумного рівня. Крім того, відповідно до Договору № 07/24-НК про надання правової допомоги від 02.07.2024 року встановлено п. 2.1 – договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2024 року, сума договору 4000 грн. 00 коп. Однак, відповідно до звіту про виконану роботу від 17.10.2025 року, адвокатом Мосієнко М.Ю. виконано роботу із порушенням строку договору, та на суму 6000 грн. 00 коп., тобто не передбачену умовами Договору № 07/24-НК про надання правової допомоги від 02.07.2024 року, строк якого вже закінчився. У зв`язку з чим, представник відповідача просить у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі. 
Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подав відповідь на відзив, в якому просив задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором. У такій заяві по суті справи представник позивача заперечує проти доводів відповідача із посиланням на мотиви, які тотожні тим, що містяться у первісній позовній заяві, та просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» заборгованість за Кредитним договором (оферти) № 09.01.2020-100007595 від 09.01.2020 року, станом на 30.09.2025 року, у загальному розмірі 23 400 грн. 00 коп., судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. 00 коп.
Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. 
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 
Представник позивача подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. У такій заяві представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» зазначає про повне підтримання своїх позовних вимог та просить здійснити розгляд справи за його відсутності, позов задовольнити у повному обсязі. 
Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, надіслали до суду заяву, в якій просить здійснити розгляд справи за її відсутності. У такій заяві представник відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, надісланому на адресу суду.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.
З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює рішення з огляду на наступне.
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» було розміщено пропозицію про укладення кредитного договору (оферту).
Відповідно до заявки на укладення кредитного договору № 09.01.2020-100007595 від 09.01.2020 року, яка є невід`ємною частиною пропозиції про укладення кредитного договору (оферти), ОСОБА_1 09.01.2020 року ознайомилася з умовами кредитування та цього ж дня прийняла (акцептувала) пропозицію про укладення кредитного договору.
Зі змісту вказаної заявки вбачається, що відповідачу було надано кредит у розмірі 12 000 грн. 00 коп. строком на 70 календарних днів із кінцевим строком повернення до 18.03.2020 року. Також сторонами було погоджено проценти за користування кредитом у розмірі 8 400 грн. 00 коп., що становить 70 % від суми кредиту за весь строк користування ним.
Судом встановлено, що Кредитний договір (оферта) № 09.01.2020-100007595 від 09.01.2020 року був підписаний відповідачем шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором J1622, який був направлений на номер мобільного телефону позичальника.
До укладення договору позичальнику було надано Паспорт споживчого кредиту, який містив інформацію про істотні умови кредитування, розмір кредиту, строк користування ним, процентну ставку, орієнтовну загальну вартість кредиту та інші відомості, передбачені законодавством.
Матеріалами справи підтверджується, що ТОВ «Споживчий центр» належним чином виконало свої зобов`язання за договором та надало відповідачу кредитні кошти у розмірі 12 000 грн. 00 коп., що підтверджується квитанцією про перерахування грошових коштів № 188925688 від 09.01.2020 року, згідно з якою зазначені кошти були перераховані на картковий рахунок № НОМЕР_1 , який був зазначений відповідачем при оформленні кредиту.
Також судом встановлено, що 06.08.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» було укладено Договір факторингу № СЦ-060824-13, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив новому кредитору права вимоги до боржників за кредитними договорами.
Відповідно до Реєстру прав вимоги, який є невід`ємною частиною Договору факторингу № СЦ-060824-13 від 06.08.2024 року, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором (офертою) № 09.01.2020-100007595 від 09.01.2020 року.
Письмовим повідомленням від 06.08.2024 року відповідача було повідомлено про відступлення права вимоги за вказаним договором факторингу та необхідність погашення наявної заборгованості.
Позивач зазначає, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань станом на 30.09.2025 року за Кредитним договором (офертою) № 09.01.2020-100007595 від 09.01.2020 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 23 400 грн. 00 коп., з яких: 12 000 грн. 00 коп. – заборгованість за тілом кредиту, 8 400 грн. 00 коп. – заборгованість за процентами за користування кредитом та 3 000 грн. 00 коп. – штраф.
Оскільки відповідач добровільно заборгованість не погасила, а представник відповідача у поданому відзиві заперечує як проти підстав виникнення заборгованості, так і проти її розміру, між сторонами виник спір щодо наявності та обсягу цивільних прав та обов`язків, який підлягає вирішенню судом у порядку цивільного судочинства.
V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.
Щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом або за письмовою згодою сторін.
Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому такої форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзацом другим частини другої статті 639 ЦК України передбачено, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 та від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді.
Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Як зазначалося вище, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 09.01.2020 року прийняла (акцептувала) пропозицію ТОВ «Споживчий центр» щодо укладення Кредитного договору (оферти) № 09.01.2020-100007595 від 09.01.2020 року шляхом використання одноразового ідентифікатора J1622.
Вказаний кредитний договір містить усі істотні умови, зокрема щодо суми кредиту, строку кредитування, розміру процентів та порядку виконання сторонами своїх зобов`язань.
Також матеріали справи містять Паспорт споживчого кредиту, який містить інформацію щодо основних умов кредитування, розміру процентної ставки, загальної вартості кредиту та інших платежів за договором.
Тобто позивач довів обставину ознайомлення відповідача з істотними умовами кредитного договору, зокрема щодо розміру та порядку повернення кредиту, сплати процентів та інших платежів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину.
З огляду на встановлені обставини справи та досліджені докази суд доходить висновку, що між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було належним чином укладено Кредитний договір (оферту) № 09.01.2020-100007595 від 09.01.2020 року в електронній формі.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
За кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
Суд вважає, що позивачем доведено факт отримання відповідачем кредитних коштів за наявним у матеріалах справи кредитним договором.
Так, зазначена обставина підтверджується квитанцією про перерахування грошових коштів № 188925688 від 09.01.2020 року, відповідно до якої на картковий рахунок відповідача було перераховано 12 000 грн. 00 коп.
Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком.
З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідач не виконала зобов`язання щодо своєчасного погашення заборгованості за кредитним договором, внаслідок чого допустила прострочення виконання грошового зобов`язання.
Застосовуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, суд доходить висновку, що відповідач зобов`язана повернути позивачу фактично отриману суму кредитних коштів.
У зв`язку із цим позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5 000 грн. 00 коп. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
За змістом частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Як встановлено судом, відповідно до заявки на укладення кредитного договору № 09.01.2020-100007595 від 09.01.2020 року сторони погодили строк кредитування тривалістю 70 календарних днів, тобто до 18.03.2020 року, а також визначили розмір процентів за користування кредитом у сумі 8 400 грн. 00 коп., що становить 70 % від суми кредиту.
Таким чином, сторони під час укладення договору погодили не лише розмір кредиту та строк його повернення, а й розмір плати за користування кредитними коштами протягом усього строку кредитування.
Суд критично оцінює доводи представника відповідача про те, що нарахування та стягнення процентів у даній справі суперечить вимогам ЦК України та правовим висновкам Верховного Суду щодо неможливості нарахування процентів після спливу строку кредитування.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення вимоги відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 та від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16.
Разом із тим судом встановлено, що позивач не заявляє вимог про стягнення процентів, нарахованих після закінчення строку кредитування.
З наданого позивачем розрахунку заборгованості та умов кредитного договору вбачається, що до стягнення заявлено саме ті проценти, які були погоджені сторонами під час укладення договору за період користування кредитом у межах строку кредитування до 18.03.2020 року.
Таким чином, заявлена до стягнення сума процентів не є наслідком нарахування процентів після спливу строку кредитування, а є складовою погодженої сторонами плати за користування кредитними коштами протягом строку дії кредитного договору.
Наданий позивачем розрахунок заборгованості в частині процентів відповідає умовам укладеного договору, є арифметично правильним та не спростований відповідачем належними і допустимими доказами.
Суд також критично оцінює доводи представника відповідача про те, що розмір процентів є несправедливим, суперечить принципам добросовісності та розумності, а заявлена до стягнення сума заборгованості перевищує розмір отриманого кредиту.
Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Як встановлено судом, до укладення кредитного договору відповідачу було надано Паспорт кредиту, який містив інформацію про суму кредиту, строк кредитування, розмір процентної ставки, загальну вартість кредиту та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача.
Крім того, у Заявці на укладення кредитного договору № 09.01.2020-100007595 від 09.01.2020 року сторони погодили, що сума процентів за користування кредитом протягом строку кредитування становить 8 400 грн. 00 коп., а загальна сума платежів за договором складає 20 400 грн. 00 коп.
Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач була позбавлена можливості ознайомитися з умовами кредитування або що її волевиявлення під час укладення договору не було вільним та усвідомленим.
Доказів недійсності кредитного договору, окремих його умов або визнання таких умов несправедливими у встановленому законом порядку відповідачем суду не надано.
Сам по собі факт перевищення загального розміру заборгованості над сумою отриманого кредиту не свідчить про незаконність чи несправедливість умов договору, оскільки така заборгованість складається із суми кредиту та процентів, розмір яких був прямо погоджений сторонами при укладенні договору.
Таким чином, доводи відповідача про несправедливість умов договору в частині нарахованих процентів відхиляються, оскільки проценти у сумі 8 400 грн були погоджені сторонами під час укладення договору та відображені у Паспорті кредиту і Заявці на укладення кредитного договору.
За таких обставин суд доходить висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 8 400 грн. 00 коп. є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами та підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про стягнення штрафу у розмірі 3 000 грн. 00 коп., суд зазначає таке.
Відповідно до частин першої та другої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
За змістом статей 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Судом встановлено, що у Заявці на укладення кредитного договору № 09.01.2020-100007595 від 09.01.2020 року, яка є невід`ємною частиною кредитного договору, сторони погодили відповідальність позичальника за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобов`язань у вигляді неустойки у розмірі 120 грн. 00 коп. за кожен день прострочення виконання зобов`язань.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідач належним чином не виконала взяті на себе договірні зобов`язання щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплати процентів, у зв`язку з чим допустила прострочення виконання грошового зобов`язання.
Заперечуючи проти позову, представник відповідача посилається на несправедливість умов договору та непропорційність відповідальності позичальника.
Однак суд не знаходить підстав для прийняття таких доводів.
Так, умова щодо сплати неустойки була прямо передбачена кредитним договором, з її змістом відповідач була ознайомлена до моменту укладення договору та погодилась шляхом акцепту оферти і підписання договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
При цьому позивач просить стягнути штраф у розмірі 3 000 грн. 00 коп., що є значно меншим від розміру неустойки, яка могла бути нарахована виходячи з умов договору за весь період прострочення виконання зобов`язання.
Суд також враховує, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність виняткових обставин для зменшення розміру неустойки відповідно до положень статті 551 ЦК України, а також не доведено очевидної неспівмірності заявленого до стягнення штрафу наслідкам порушення зобов`язання.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині стягнення штрафу у розмірі 3 000 грн. 00 коп. є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню.
Щодо доводів представника відповідача про пропуск строку позовної давності
Заперечуючи проти позову, представник відповідача посилається на пропуск позивачем строку позовної давності.
Суд не погоджується із зазначеними доводами з огляду на таке.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Судом встановлено, що відповідно до умов Кредитного договору (оферти) № 09.01.2020-100007595 від 09.01.2020 року строк користування кредитом становив 70 календарних днів, а останній платіж за графіком мав бути здійснений до 18.03.2020 року.
Разом з тим, пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтею 257 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 на всій території України було встановлено карантин, який у подальшому неодноразово продовжувався та діяв до 30.06.2023 року включно.
Крім того, відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного стану строки, визначені статтями 257-259 ЦК України, продовжуються на строк його дії.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан, який на час звернення позивача до суду продовжував діяти.
Таким чином, перебіг позовної давності у спірних правовідносинах підлягає обчисленню з урахуванням положень пунктів 12 та 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України щодо продовження строків позовної давності на період дії карантину та воєнного стану.
З матеріалів справи вбачається, що із даним позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» звернулося до суду 23.10.2025 року, тобто в межах строку позовної давності, продовженого відповідно до наведених положень цивільного законодавства.
За таких обставин суд доходить висновку, що строк позовної давності позивачем не пропущено, а тому доводи представника відповідача у цій частині є безпідставними та відхиляються судом.
Таким чином, за таких обставин, позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Кредитним договором (офертою) № 09.01.2020-100007595 від 09.01.2020 року, станом на 30.09.2025 року, у загальному розмірі 23 400 грн. 00 коп., де заборгованість за тілом кредиту – 12 000 грн. 00 коп., заборгованість по нарахованим процентам за користування кредитом – 8 400 грн. 00 коп., а також, штраф у розмірі 3 000 грн. 00 коп. 
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
В даному випадку, судові витрати по справі складаються із понесених позивачем витрат на сплату судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.
Щодо стягнення витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, суд виходив з наступного. 
Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18.
Верховний Суд у постанові від 17.09.2019 року у справі № 810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. 
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 6 000 грн. 00 коп. позивачем надано Договір про надання правової допомоги № 07/24-НК від 02.07.2024 року, додаткову угоду до нього, детальний опис наданих послуг, акт приймання-передачі наданих послуг та платіжну інструкцію від 17.10.2025 року про оплату правничої допомоги.
Суд відхиляє доводи представника відповідача про відсутність підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу з огляду на закінчення строку дії Договору № 07/24-НК від 02.07.2024 року, оскільки наданими доказами підтверджується, що оплата правничої допомоги у даній справі здійснювалася на підставі додаткової угоди до вказаного договору та безпосередньо стосується розгляду цього спору.
Разом із тим, вирішуючи питання щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує характер та складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, час, необхідний для їх виконання, а також принципи розумності та співмірності судових витрат.
Суд звертає увагу, що дана справа є справою незначної складності, предметом спору є стягнення заборгованості за кредитним договором, правова позиція позивача є типовою для даної категорії справ, а підготовлені процесуальні документи містять переважно стандартні виклади фактичних обставин та посилання на усталену судову практику і норми чинного законодавства.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, викладеної, зокрема, у рішеннях у справах «Баришевський проти України», «Двойних проти України», «Меріт проти України», відшкодуванню підлягають лише фактичні, необхідні та розумні витрати.
За таких обставин суд доходить висновку, що заявлена до стягнення сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. 00 коп. є завищеною та не відповідає критеріям співмірності, у зв`язку із чим вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500 грн. 00 коп., що відповідає складності справи та фактичному обсягу виконаних робіт.
Щодо стягнення судового збору, суд зазначає про таке.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 2 422 грн. 40 коп.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 526, 527,530, 615, 625, 1052, 1054 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд,-
ВИРІШИВ:
1.Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, – задовольнити в повному обсязі. 
2. Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» (місце знаходження: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, код ЄДРПОУ 37356833) заборгованість за Кредитним договором (офертою) № 09.01.2020-100007595 від 09.01.2020 року, станом на 30.09.2025 року, у загальному розмірі 23 400 грн. 00 коп., де заборгованість за тілом кредиту – 12 000 грн. 00 коп., заборгованість по нарахованим процентам за користування кредитом – 8 400 грн. 00 коп., а також, штраф у розмірі 3 000 грн. 00 коп. 
3. Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» (місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 133-А, код ЄДРПОУ 37356833) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500 грн. 00 коп.
4. Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» (місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 133-А, код ЄДРПОУ 37356833) судовий збір у розмірі 2 422 грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Мовчан Д.В.