УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 607/20319/24
провадження № 61-3757ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Авдєєнко Владислав Валерійович, на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 січня 2026 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 березня 2026 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України та зобов`язання вчинити дії, 
ВСТАНОВИВ:
У січні 2026 року ОСОБА_1  звернулася зі скаргою, в якій просила скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 30 грудня 2025 року № НОМЕР_1 та зобов`язати головного державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі - Тернопільський ВДВС Тернопільської області Івано-Франківського МРУМЮ України)повернути виконавчий лист від 10 грудня 2025 року № 607/20319/24 без виконання.
Скарга мотивована тим, що постановою державного виконавця від 30 грудня 2025 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 щодо виконання виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 грудня 2025 року у справі № 607/20319/24. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 1 липня 2025 року, на підставі якого виданого виконавчий лист від 10 грудня 2025 року, змінено спосіб участі батька у вихованні, спілкуванні з дітьми та встановлений новий спосіб участі батька. Цим судовим рішенням її не зобов`язано вчиняти будь-які дії, а тому вона не може протягом десяти днів виконати судове рішення, як зазначив державний виконавець у спірній постанові. Рішення суду не стосується будь-якого з рішень немайнового характеру, за яким передбачена можливість примусового виконання згідно з Законом України «Про виконавче провадження». Вважала, що вказане рішення суду не підлягає примусовому виконанню, а тому оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження винесена без встановлених законом підстав та підлягала скасуванню.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 січня 2026 року, залишеною без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 16 березня 2026 року, у задоволенні скарги відмовлено.
Суди попередніх інстанцій виходили з того, що дії державного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 30 грудня 2025 року вчиненні відповідно до закону, в межах наданих повноважень, судами не встановлено протиправних дій державного виконавця.
21 березня 2026 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Авдєєнко В. В., за допомогою підсистеми «Електронний суд», подала касаційну скаргу на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 січня 2026 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 березня 2026 року, в якій просила скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення скарги.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.
Згідно зі статтею 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій. 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК Україниучасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку, зокрема, ухвалу суду апеляційної інстанції про відмову ухвалити додаткове рішення.
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, в касаційній скарзі має бути викладено обґрунтування неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Підставою касаційного оскарження заявник визначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме статті 64-1 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначені норми не можуть бути застосовані до спілкування батьків з дітьми засобами зв`язку, оскільки такі положення законодавством не передбачені.
Виконавче провадження № НОМЕР_1 не передбачало виконання постанови Тернопільського апеляційного суду від 9 грудня 2022 року у справі № 607/13888/21.
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та необґрунтованості зазначених судових рішень.
Суди встановили, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року у справі № 607/13888/21 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 . У задоволенні інших вимог позову відмовлено. Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 908 грн судового збору. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визначено спосіб участі батька ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з малолітніми дітьми: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом надання йому можливості бачитися з дітьми в присутності матері ОСОБА_1 та за бажанням дітей за місцем проживання (перебування) батька або за місцем проживання (перебування) дітей, в громадських місцях культурно-розважального характеру (парк, кінотеатр, та інших громадських місцях), що призначені для їх повноцінного відпочинку та відповідають віку та стану здоров`я дітей, у такі дні: кожного понеділка, середи та п`ятниці з 18:00 год. до 20:30 год.; кожні перші, треті вихідні місяця з 11:00 год. суботи до 20:00 год. неділі; спільний відпочинок та проведення часу з батьком ОСОБА_3 відбувається за бажанням ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без присутності матері протягом половини літніх, зимових шкільних канікул за місцем проживання (перебування) батька або місцем проживання (перебування) дитини. Зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_3 брати участь у вихованні дітей та спілкуванні з ОСОБА_2 та ОСОБА_2 . Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у справі.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 9 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Дячук С. І., на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року задоволено частково. Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Дячук С. І., на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 8 липня 2022 року залишено без задоволення. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року в частині визначення ОСОБА_3 порядку участі у вихованні та спілкуванні з дітьми ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , змінено, надано можливість ОСОБА_3 бачитися з дітьми у присутності матері ОСОБА_1 у перших шість місяців, з моменту набрання рішенням законної сили, в подальшому, самостійно, без присутності матері ОСОБА_1 . Спільний відпочинок та проведення часу з батьком ОСОБА_3 відбувається за бажанням ОСОБА_2 та ОСОБА_2 без присутності матері ОСОБА_1 кожного року у період літніх канікул з 1 серпня до 31 серпня та у період зимових канікул з 9 січня до 14 січня, без обмеження місця проведення та з правом поїздок по території України. В іншій частині рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 червня 2022 року залишено без змін. Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 липня 2022 року - залишено без змін. Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покладено на сторони в межах ними понесених.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 1 липня 2025 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, про зміну способу участі батька у вихованні дітей задоволено частково. Змінено спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми встановлений постановою Тернопільського апеляційного суду від 9 грудня 2022 року у справі № 607/13888/21 та встановлено новий спосіб участь батька ОСОБА_3 з дітьми, а саме: кожної суботи тижня з 14 до 15 год. за київським часом шляхом спілкування батька з сином ОСОБА_4 в режимі відеозв`язку за допомогою телефонного зв`язку, соціальних мереж та/або інших застосунків через мережу Інтернет, з урахуванням стану здоров`я та розпорядку дня дитини; кожної неділі тижня з 14 до 15 год. за київським часом шляхом спілкування батька з сином Максимом в режимі відеозв`язку за допомогою телефонного зв`язку, соціальних мереж та/або інших застосунків через мережу Інтернет, з урахуванням стану здоров`я та розпорядку дня дитини. У задоволені інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 13 листопада 2025 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 1 липня 2025 року суду залишено без змін.
10 грудня 2025 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області видано виконавчий лист № 607/20319/24.
ОСОБА_3 звернувся до державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання виконавчого листа за № 607/20319/24, внаслідок чого державним виконавцем 30 грудня 2025 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1, в якій боржнику зазначено про необхідність виконання рішення суду протягом десяти робочих днів.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У статті 447-1 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Частиною третьою статті 451 ЦПК України визначено, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, розпоряджень, внесення подання, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша статті 13 Закону України «Про виконавче провадження»).
За змістом частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, у тому числі, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України
Частинами п`ятою, шостою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною). За рішенням про встановлення побачення з дитиною державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення шляхом забезпечення побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.
Порядок примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною визначено нормами статті 64-1 в поєднанні зі статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження», які передбачають, що виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем. У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Якщо боржник у подальшому перешкоджає побаченням стягувача з дитиною, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. Після відновлення виконавчого провадження державний виконавець повторно здійснює заходи, передбачені цією статтею.
Відтак, положеннями цієї статті передбачено, що виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.
При цьому поняття «побачення з дитиною», яким оперує стаття 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», має більш широке тлумачення, тобто законодавець передбачає, що норми цієї статті Закону мають застосовуватися при виконанні судових рішень, зокрема, про встановлення побачення з дитиною, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, про визначення способу участі у вихованні дитини.
Рішення про усунення перешкод у побаченні (спілкуванні) з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63 цього Закону.
Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 583/1254/21.
Суди встановили, що саме ОСОБА_1 зобов`язано не перешкоджати батькові ОСОБА_3 брати участь у вихованні дітей та спілкуванні з ОСОБА_2 та ОСОБА_2 . Подальша зміна способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, встановленого постановою Тернопільського апеляційного суду від 9 грудня 2022 року у справі № 607/13888/21 стосувалась лише зміни порядку у спілкуванні ОСОБА_3 із його дітьми та не звільняла ОСОБА_1 від обов`язку не перешкоджати у даному спілкуванні з огляду на те, що місце проживання дітей визначено з матір`ю, яка несе обов`язок, як боржник, з виконання судового рішення у цій справі, а саме щодо належного забезпечення спілкування дітей із батьком до досягнення дітьми повноліття чи у зв`язку із скасуванням судового рішення.
При цьому, суди не встановили протиправних дій державного виконавця.
Доводи касаційної скарги такого висновку не спростовують та зводяться до суб`єктивної оцінки заявником обставин справи та незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями.
Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що дії державного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 30 грудня 2025 року вчинені відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», в межах наданих повноважень, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.
Доводи поданої касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій матеріального права під час ухвалення оскаржуваних судових рішень. Правильність застосування судами вказаних норм права не викликає розумних сумнівів.
Оскільки оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, ухваленими з додержанням норм матеріального та процесуального права й підстави для його скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Авдєєнко В. В.,на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 січня 2026 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 березня 2026 року, суд відмовляє.
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Авдєєнко Владислав Валерійович,на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 січня 2026 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 березня 2026 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України та зобов`язання вчинити дії.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко 
С. Ю. Мартєв
І. М. Фаловська