КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 761/25113/23
номер провадження 22-ц/824/3839/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» - Сечка Сергія Володимировича 
на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 червня 2025 року /суддя Мальцев Д.О./
у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування, -

В С Т А Н О В И В:

Представник Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (далі по тексту - позивач, Страховик) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просив стягнути з відповідача на свою користь суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 10 553,60 грн. та суму сплаченого судового збору. 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено. /а.с. 46-50/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ПАТ «Страхова компанія «Уніка» - Сечко С.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що на момент ДТП діяв договір добровільного страхування КАСКО №030358/4100/0000111 від 17.02.2021 року. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 06.10.2021 року (справа №755/13808/21) відповідачку визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Позивач виплатив страхове відшкодування в сумі 45 626,09 грн. Страховик відповідачки (ПАТ «НАСК «ОРАНТА») виплатив 35 072,49 грн. з урахуванням зносу. Різницю 10 553,60 грн. апелянт вважає такою, що підлягає стягненню з відповідачки як винної особи на підставі ст. 1194 ЦК України, ст. 22 ЦК України, ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», з посиланням на практику Верховного Суду (постанови від 04.12.2019 у справі №359/2309/17, від 02.12.2015 у справі №6-691цс15, від 14.02.2018 у справі №754/1114/15-ц та інші).
Відповідач ОСОБА_1 про розгляд справи в порядку письмового провадження поінформована належним чином, рекомендоване повідомлення вручене, з відзивом на апеляційну скаргу до суду не зверталася.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.
Судом встановлено, що 10.08.2021 року о 10 год. 00 хв. у м. Києві, на перехресті вул. Раїси Окіпної та вул. Флоренції сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «PEUGEOT» державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля «NISSAN» державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить ТОВ фірма «Дісконт». 
Під час пригоди було заподіяно матеріальну шкоду автомобілю «NISSAN». 
На момент ДТП діяв Договір добровільного страхування наземного транспортного засобу «Каско CORPORATE» №030358/4100/0000111 від 17.02.2021 року, укладений між позивачем та ТОВ фірма «Дісконт». 
Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 06.10.2021 року у справі №755/13808/21 відповідачку визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. 
Позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 45 626,09 грн. згідно платіжного доручення №240329 від 17.08.2021 року. 
Цивільно-правова відповідальність відповідачки була застрахована в ПАТ «НАСК «ОРАНТА» за полісом ОСЦПВ №АР8349467, яким виплачено 35 072,49 грн. згідно платіжного доручення №491156 від 28.09.2021 року.
Постановляючи оскаржене судове рішення, суд першої інстанції вірно керувався ст. 1166 ЦК України про те, що майнова шкода, завдана неправомірними діями, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; ст. 979 ЦК України про те, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі страхового випадку здійснити страхову виплату; ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за завдані збитки; а також положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо порядку реалізації права суброгації шляхом звернення до страховика цивільно-правової відповідальності.
Судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивач (страховик КАСКО) реалізує право вимоги, передбачене ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом саме до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність (ПАТ «НАСК «ОРАНТА»), а не безпосередньо до відповідачки. Виплачена позивачем сума страхового відшкодування не перевищує ліміт відповідальності страховика ОСЦПВ, а тому обов`язок з відшкодування різниці у відповідачки не виник.
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачки різниці між фактичним розміром шкоди (45 626,09 грн) та страховим відшкодуванням, виплаченим за полісом ОСЦПВ (35 072,49 грн), відхиляються колегією суддів з таких підстав.
Колегія вважає необґрунтованими посилання апелянта на ч. 1 ст. 1194 ЦК України, ст. 22 ЦК України, ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», оскільки у спірних правовідносинах позивач (страховик за договором КАСКО) реалізує право вимоги, що перейшло до нього в порядку суброгації, шляхом звернення саме до страховика цивільно-правової відповідальності відповідачки (ПАТ «НАСК «ОРАНТА»), а не безпосередньо до винної особи. Виплачена позивачем сума страхового відшкодування (45 626,09 грн) не перевищує ліміт відповідальності страховика ОСЦПВ, а тому підстави для стягнення різниці (10 553,60 грн) безпосередньо з відповідачки відсутні.
Суд першої інстанції правильно застосував положення ст. 3, ст. 5 та ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з якими страховик ОСЦПВ відшкодовує шкоду в межах страхової суми з урахуванням зносу, а покладання на страхувальника (відповідачку) обов`язку відшкодовувати різницю, що виникла через застосування коефіцієнта зносу, суперечить меті інституту обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Посилання апелянта на практику Верховного Суду (постанови від 04.12.2019 у справі № 359/2309/17, від 02.12.2015 у справі № 6-691цс15, від 14.02.2018 у справі № 754/1114/15-ц та інші) не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки у вказаних справах встановлювалися інші фактичні обставини.
Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Таким чином, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права, не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, - 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» - Сечка Сергія Володимировича на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 червня 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 червня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: