справа № 361/2375/25 головуючий у суді І інстанції Писанець Н.В.
провадження № 22-ц/824/6552/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 липня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В., 
суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Лукашенком Миколою Павловичем на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 
В С Т А Н О В И В:
У березні 2025 року позивач звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
В обґрунтування позову зазначено, що 25 травня 2024 року у смт Калинівка, по вул. Чернігівська, 12 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Nissan Leaf НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля Skoda Осtаvіа НОМЕР_2 , що належить позивачу. 
Внаслідок ДТП автомобіль позивача зазнав пошкоджень. 
Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Nissan Leaf, державний номерний НОМЕР_3 , який є винуватцем у дорожньо-транспортній пригоді, що було встановлено Броварським міськрайонним судом Київської області у справі № 361/5617/24, була застрахована в ПРАТ СК "ВУСО" за договором № 215455140, що діяв на момент скоєння ДТП.
Позивач для проведення відновлювального ремонту свого пошкодженого автомобіля внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, звернувся до станції технічного обслуговування ФОП ОСОБА_3 .
Усі роботи з відновлення пошкоджень, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, були виконані, що підтверджується рахунком з СТО, квитанцією про сплату послуг СТО, актом виконаних робіт СТО.
11 липня 2024 року до страховика була направлена Заява про долучення з додатками, а саме документами з СТО та квитанцією про оплату послуг СТО для відшкодування фактично понесених витрат внаслідок ДТП.
19 серпня 2024 року страховиком здійснено виплату частини страхового відшкодування у розмірі 15 134,72 грн.
20 січня 2025 року позивачем була направлена досудова вимога до відповідача з пропозицією врегулювання спору в досудовому порядку щодо відшкодування збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, однак дана вимога була залишена без задоволення.
Крім цього, позов обґрунтований тим, що дії відповідача, як винуватця дорожньо-транспортної пригоди, та її ігнорування обов`язку відшкодувати шкоду, завдали позивачу моральних страждань. Така поведінка є ще більш обтяжливою, оскільки саме вона є безпосереднім джерелом завданої шкоди.
Враховуючи дані обставини, позивачем було оцінено моральну шкоду у розмірі 4000,00 грн.
Таким чином, позивач просив суд:
- стягнути з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , суму різниці між виплатою страхового відшкодування та сумою фактичних витрат з відновлення пошкоджень, завданих внаслідок ДТП у розмірі 29 757,28 грн;
- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , суму заподіяної моральної шкоди у розмірі 4 000,00 грн.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодуванням матеріальної шкоди - 29 757 грн 28 коп, суму заподіяної моральної шкоди у розмірі - 4000 грн. 00 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі - 1211,20 грн. 20 коп.
Не погодившись із такими рішеннями суду, представником ОСОБА_1 - адвокатом Лукашенком М.П. 31 грудня 2025 року через систему ЄСІТС «Електронний суд» було подано до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Так, представник апелянта посилається на те, що судом першої інстанції встановлено, що постановою суду № 361/5617/24 в адміністративному провадженні по факту ДТП встановлено вину відповідача у скоєнні ДТП. При цьому зазначена постанова до позову не долучалась та в матеріалах справи відсутня. Відповідно, яким саме джерелом користувався суд при встановленні вказаної обставини невідомо. 
Відповідачем було заявлено клопотання про даний недолік позовної заяви, але судом його залишено без розгляду та уваги, та в рішенні вказано припущення про доказ, якого до справи не долучено.
Судом першої інстанції враховано лист страховика ПрАТ «СК ВУСО» при цьому, не вказано якого саме, адже їх було кілька, відповідно якого страховиком визначено розмір страхового відшкодування в сумі 15 184,67 грн. шляхом складання вартості робіт 10 920 грн та вартості матеріалів 6 264,72 грн та вирахуванням франшизи 2000 грн. Жодного коефіцієнту зносу в цьому розрахунку страховиком не застосовувалось. 
При цьому, позивач в позові стверджує, що саме застосування зносу є причиною часткового відшкодування від страховика, що є непідтвердженим припущенням. Судом дана обставина ігнорується, але безпідставно та необґрунтовано робиться висновок про «часткову виплату», адже позивач не надавав жодного розрахунку зносу, але стверджував, що саме з причини нарахування зносу страховик сплатив відшкодування «частково». Фактично лист страховика про розмір встановленої матеріальної шкоди в сумі 17 184,72 грн підтверджує саме заперечення відповідача про штучне завищення вартості робіт в наданому акті виконаних робіт від ФОП ОСОБА_4 і є головним доказом необґрунтованих вимог позивача. Однак, суд зазначив, що відповідачем доказів не надано, а, отже, рішення відповідає матеріалам справи.
Також, суд першої інстанції посилається на ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників транспортних засобів», а саме, що «у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю та майну третьої особи.» При цьому ігнорує всі положення даної норми, яка передбачає встановлення всіх умов для реалізації обов`язку. Постанови суду до справи не долучено, якою б було встановлено обставини страхового випадку та вину відповідача. Проігноровано вимогу у встановленому законом порядку оцінити заподіяну шкоду та встановити причинний зв`язок наявних пошкоджень саме з ДТП. 
Разом з цим, судом першої інстанції прийнято рішення про стягнення без встановлення чи дійсно наданий акт про виконані роботи є підтвердженням саме тих пошкоджень які спричинено дорожньо - транспортною пригодою, оскільки Акт є підтвердженням лише факту виконаних робіт їх вартості саме фізичної-особи підприємця, однак не є підтвердженням саме відновлення після дорожньо - транспортної пригоди спричиненої шкоди та не є підтвердженням, що вартість і кількість робіт вказано в акти добросовісно. 
Крім того, апелянт посилається на те, що відповідальною за завдані збитки відповідно полісу страхування є в першу чергу страхова компанія «ВУСО», але судом не отримується підтвердження від належного відповідача (СК ВУСО) про причини позовних вимог і так званого «часткового» відшкодування. При цьому, клопотання відповідача про залучення СК ВУСО третьої особою судом залишено без розгляду безпідставно.
Так, у відповіді страховика вказано, що проводилась оцінка матеріального збитку, що оформлено Звітом № 2368295. Відповідач не є власником цієї інформації щоб надати її в строки передбачені для відзиву, а тому відповідачем заявлялось клопотання про залучення Страховика до слухання справи з метою отримання пояснень від Страховика про дійсну вартість матеріальних збитків, яке судом проігноровано і не вирішено по суті. Судом проігноровано клопотання про недоліки позову і в цьому питанні.
Також, апелянт вказує, що відповідно звіту про оцінку № 2368295 від 22 червня 2024 року виконаного оцінювачем ОСОБА_5 по замовленню Страховика встановлено, що вартість матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ SkodaOсtavia НОМЕР_2 в результаті ДТП 25 травня 2024 року складає 17 184,72 грн. При цьому, в розрахунках даної суми відсутні вартості запасних частин, на які нараховувався знос, оскільки ця сума складається виключно з робіт та матеріалів, знос на які відповідно методики не нараховується. Зазначений Звіт є доказом безпідставності судового рішення.
До вказаного звіту долучено акт огляду пошкодженого автомобіля Skoda Oсtavia НОМЕР_2 який підписаний, в якому зафіксовано пошкодження лише двох дверей, потребує ремонту та фарбування. В Акті виконаних робіт ФОП ОСОБА_4 вказано 19 позицій, більшість з яких не має необхідності для відшкодування збитків завданих в ДТП та мають показники вартості, які більші ніж у офіційних дилерів даної марки автомобілів. Таким чином не знос є причиною «часткового» відшкодування збитків, а штучне нарахування робіт, які не мають відношення до ДТП ще й по завищеним цінам. 
Акт огляду до звіту про оцінку № 2368295 від 22 червня 2024 року виконаного оцінювачем ОСОБА_5 має фотографічні зображення пошкоджень, чого не було додано до позову. Фото пошкоджень яскраво підтверджують, що вартість ремонту штучно завищена.
Відтак, судом першої інстанції було ухвалено рішення без встановлення дійсної причини різниці суми страхового відшкодування та заявлених позовних вимог.
Судом не встановлено на якій підставі до акту виконаних робіт внесено позиції: наклеювання рокалу - 300,00 + 1200, фарбування крила переднього та заднього 2200 + 2200; виставлення зазорів 1500; розбирання та збирання крил переднього та заднього 1200; зняття встановлення бамперів переднього та заднього1400+1400 та інші. Однак, застосовано «системний аналіз» суть якого не описана, але який призвів до явно незаконного несправедливого та необґрунтованого рішення, яке ґрунтується не на матеріалах справи, а на припущеннях.
Крім цього, апелянт вказує, що судом задоволено моральну шкоду в сумі 4 000,00 грн. необґрунтовано, оскільки відсутній будь-який розрахунок саме такого розміру. Крім того, спір фактично виник зі штучного завищення розміру витрат на ремонт, адже страхова компанія оцінила та відшкодувала збитки належним чином. Вимоги ж щодо стягнення моральної шкоди ґрунтуються лише на припущенні невідшкодування збитків у повному обсязі. 
Відповідно до полісу цивільно-правової відповідальності №215455140 розмір франшизи вказано 2 000,00 грн. В розрахунку суми страхового відшкодування наданого в листі ПрАТ «СК ВУСО» зазначено цю суму. Відповідно квитанції від 25 травня 2024 року долученої до відзиву, відповідачем сплачено на рахунок ОСОБА_2 2 000,00 грн, але в позові ОСОБА_2 не вказує про отримання франшизи, що додатково підтверджує незаконність позовних вимог. Судом також при ухваленні рішення проігноровано зазначений доказ відшкодування франшизи, адже позовні вимоги обов`язково мають бути зменшені на цю суму. 
Таким чином, апелянт вказує, що неповнота розгляду справи судом призвела до безпідставного подвійного стягнення даної суми. Позивач зазначав в запереченнях, франшиза не є предметом спору, але приховав факт її отримання, адже ці кошти він фактично отримав відповідно мав врахувати при визначенні суми позовних вимог.
Також, апелянт вказує, що відповідачем було повідомлено суд про необхідність призначення у справі судової експертизи в разі виправлення недоліків позову та надання позивачем документів про пошкодження, але судом дане клопотання залишено без розгляду.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Лукашенком Миколою Павловичем на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвала про відкриття апеляційного провадження була надіслана апелянту через систему ЄСІТС «Електронний суд», отримання даної ували підтверджується Звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду.
Позивачу ОСОБА_2 було направлено ухвалу про відкриття апеляційного провадження, за адресою: АДРЕСА_1 , однак рекомендоване поштове повідомлення повернулося на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до вимог ст. ст. 130, 131 ЦПК України вважається належним повідомленням.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно вимог ст. 369 ЦПК України, в редакції на час надходження апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).
Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 25 травня 2024 року у смт Калинівка, по вул. Чернігівська, 12 сталася ДТП за участю автомобіля Nissan Leaf НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля Skoda Осtаvіа НОМЕР_2 , що належить позивачу. Внаслідок ДТП автомобіль позивача зазнав пошкоджень.
Постановою Броварського міськрайонного суду у справі № 361/5617/24 встановлено вину ОСОБА_1 у скоєнні ДТП.
Цивільна відповідальність відповідача ОСОБА_1 була застрахована в ПрАТ «СК ВУСО» (поліс № 215455140).
Вартість ремонту автомобіля позивача становить 44892,00 грн., що підтверджується рахунком-фактурою № ТО-0000150 ФОП ОСОБА_4 від 09 липня 2024року та актом виконаних робіт.
Позивачем   ОСОБА_6 здійснено оплату за ремонт автомобіля згідно рахунку-фактури № ТО-0000150 ФОП ОСОБА_4 у розмірі 44 892,00 грн.
Згідно листа ПрАТ «СК ВУСО» за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 , страховиком було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування в розмірі 15 184,672 грн.
Страховик здійснив часткову виплату завданих позивачу збитків у розмірі - 15134,72 грн, тоді як фактична вартість ремонту, підтверджена документами СТО, становить 44 892,00 грн.
Позивачем   ОСОБА_7 на адресу відповідача ОСОБА_8 було надіслано вимогу про відшкодування збитків завданих ДТП, але в добровільному порядку завдані збитки позивачу відповідачем не відшкодовано.
Так, під час розгляду справи у судді першої інстанції позивач у судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. 
Крім того, подав до суду заперечення на відзив відповідача, в якому зазначав, що позов подано з дотриманням процесуальних вимог, твердження відповідача про відсутність в матеріалах позовної заяви висновку експерта є хибним, оскільки це не є порушенням вимог ст. 175, 177 ЦПК України, тому підстав для залишення позову без руху/розгляду немає. Вина відповідача встановлена постановою суду і має преюдиційну силу (ст. 82 ЦПК). Розмір шкоди на суму 44 892,00 грн. підтверджений письмовими доказами (акт, рахунок, квитанція). Страхова виплата здійснена страховиком у розмірі - 15 134,72 грн. не покриває повної шкоди, а невідшкодована різниця становить - 29 757,28 грн. підлягає стягненню з винуватця ДТП (ст. 1194 ЦК у поєднанні зі ст. 29 Закону № 1961-IV - редакція на момент укладення полісу). Також, вказав, шо відповідачем допущено процесуальні порушення, а саме: відзив подано з порушенням встановленого строку, представником відповідача не надано документів на представництво відповідача, відсутні належні докази заявлених заперечень.
Відповідач ОСОБА_1 , сповіщена належним чином про час та дату розгляду справи, до зали суду не з`явилася. 
Представник відповідача направив до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову та посилався на наступне. Позов є необґрунтованим, оскільки не надано експертного висновку про розмір майнової шкоди, що є підставою для залишення позову без розгляду. В позові зазначено, що був проведений ремонт пошкодженого автомобіля. При цьому оцінки матеріальних збитків проведено не було, оскільки відсутня будь-яка інформація про це, та до позову не долучено відповідного експертного звіту або висновку. Таким чином, позов, який ґрунтується не на висновку експерта про розмір матеріальної шкоди, а на розрахунках СТО не може бути законним та обґрунтованим. До позову також не додано акту огляду пошкоджень, який є обов`язковим документом для експертної оцінки вартості ремонту, звіту про визначення вартості матеріального збитку завданою власнику Skoda Осtаvіа НОМЕР_2 та постанови суду, якою встановлено вину відповідача, що є суттєвим порушенням вимог ст. 175 ЦПК України. Вважає, що позивач звернувся до неналежного відповідача, адже за змістом позовної заяви позивач незгоден саме з сумою страхового відшкодування, відповідно має право оскаржити саме рішення страховика. Саме це і є предметом позову який подано до неналежного відповідача, враховуючи, що страхова сума (ліміт відповідальності) за полісом страхування № 215455140 складає 160 000,00 грн, що значно більше ніж заявлена сума позовних вимог.
Враховуючи дані обставини, суд першої інстанції дійшов переконання, що задоволенню підлягає сума заподіяної матеріальної шкоди, заявлена позивачем в розмірі 29757,28 грн., яку суд вважає підставною, обґрунтованою та доведеною. Посилання у відзиві відповідача на недійсність розрахунку позивача щодо вартості ремонту - судом не приймалося до уваги, оскільки без належних та допустимих доказів таких посилань, вислови відповідача є власною думкою, а не є доказом. 
Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що задоволенню підлягає сума заподіяної моральної шкоди, заявлена позивачем в розмірі 4 000,00 грн, оскільки така сума, на думку суду, є достатньою сатисфакцією відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу у зв`язку з пошкодженням його автомобіля та тривалим невідшкодуванням обґрунтованих витрат на його відновлення.
Відтак, суд першої інстанції стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати пов`язані з відшкодуванням матеріальної шкоди у розмірі - 29 757 грн 28 коп, суму заподіяної моральної шкоди у розмірі - 4 000 грн 00 коп та витрати по сплаті судового збору у розмірі - 1 211 грн 20 коп.
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, дійшла наступних висновків.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як вказано у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №234/16272/15-ц, з огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається.
За змістом статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Положення статті 1187 ЦК України є спеціальними відносно статті 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.
Поняття джерела підвищеної небезпеки закріплено у статті 1187 ЦК України.
Згідно з ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо-і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування».
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 7 Закону України «Про страхування» в Україні одним із видів обов`язкового страхування є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
За змістом частини першої статті 28, статті 29 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України.
Таким чином, обов`язком страховика є відшкодування витрат потерпілого, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, у межах страхового відшкодування.
Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
При цьому, згідно з положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Вказана норма у главі 82 ЦК України визначає особливості розподілу повної відповідальності (стаття 1166 ЦК України) між особою, яка заподіяла шкоду та її страховиком. Стаття 1194 ЦК України, встановивши межі відповідальності особи, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність у розмірі, що перевищує страхове відшкодування, тим самим покладає решту відповідальності на страховика.
З огляду на вказане, стаття 1194 ЦК України застосовується до будь-яких правовідносин, в яких бере участь особа, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність.
Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком.
В рамках даної справи було встановлено, що згідно листа ПрАТ «СК ВУСО» за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 , страховиком було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування в розмірі 15 184,672 грн. (а.с.16).
Таким чином, страховик здійснив часткову виплату завданих позивачу збитків у розмірі - 15 134,72 грн., тоді як фактична вартість ремонту, підтверджена документами СТО, становить 44 892,00 грн.
За змістом Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (статті 9, 22- 31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого.
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.
Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», передбачено, що у страховика в разі настання страхового випадку (пошкодження транспортного засобу) виникає обов`язок відшкодувати потерпілому витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу.
У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 наведено правовий висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Разом з цим, з доводів позивача вбачається, що фактична вартість відновлюваного ремонту транспортного засобу становить 44 892,00 грн, однак страхова компанія провівши свої розрахунки виплатила позивачу лише 15 134,72 грн.
Колегія суддів аналізуючи лист страхової компанії від 08 серпня 2024 року не вбачає інформації, що розмір шкоди є таким, що перевищив ліміт передбачений полісом страхування або висновків, що саме стало підставою для виплати саме такої суми.
Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем в обґрунтування звернення з позовом саме до відповідача про стягнення різниці між виплатою страхового відшкодування та сумою фактичних витрат не надано доказів, у зв`язку з чим страхова компанія зменшила суму виплати, яка є меншою за фактичні витрати.
Відтак, позивачем не надано суду доказів того, що у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування у повному обсязі фактичної вартості відновлюваного ремонту транспортного засобу, оскільки розмір вказаної суми не перевищив ліміту та те, що позивачем було оскаржено визначений страховиком розмір страхового відшкодування.
Крім того, позивачем не було надано суду доказів, яким чином здійснювалось нарахування суми відшкодування саме страховою компанією та з яких параметрів страховик виходив нараховуючи суму виплати.
Проте, покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).
Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно зі ст.1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, з якою погодився і Верховний Суду у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц. від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18.
Відтак, колегія судів вважає, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Таким чином, враховуючи зазначене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових та передчасних висновків про можливість задоволення позовних вимог позивача у цій частині, оскільки останнім не було доведено, що у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування в межах встановлених лімітів договором.
Відтак, доводи апелянта у цій частині є частково обґрунтованими. 
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення різниці між виплатою страхового відшкодування та сумою фактичних витрат не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різниці між виплаченим страховим відшкодуванням та фактичними витратами у розмірі - 29 757 грн 28 коп.
Що стосується доводів апеляційної скарги у частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, апеляційний суд виходить з наступного.
Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц міститься висновок про те, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
У справі, яка переглядається, на думку апеляційного суду місцевий суд цілком обґрунтовано вважав, що позивачем доведено факт заподіяння відповідачем йому моральної шкоди, оскільки факт дорожньо-транспортної пригоди є наявним, а тому з урахуванням обставин справи, тривалості часу, протягом якого позивач вживав заходи для відновлення своїх порушених прав, відшкодування заявленої моральної шкоди у розмірі 4 000,00 грн є справедливим та співмірним стражданням позивача.
Отже, доводи апеляційної скарги у цій частині не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За правилами п. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Отже, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду в даній частині відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому, рішення суду першої інстанції в частині стягнення різниці між виплатою страхового відшкодування та сумою фактичних витрат не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а відповідно до ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Ураховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково (11,85%), то на користь останнього підлягає стягненню судовий збір з ОСОБА_1 за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 143,52 грн. 
Також, оскільки колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню за розгляд справи судом апеляційної інстанції судовий збір у розмірі 1601,68 грн (88,15%).
Керуючись ст. ст. 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Лукашенком Миколою Павловичем на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2025 року - задовольнити частково.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2025 року у частині стягнення різниці між виплаченим страховим відшкодуванням та фактичними витратами - скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 - відмовити. 
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2025 року у частині стягнення моральної шкоди залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ), на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ), витрати по сплаті судового збору у суді першої інстанції у розмірі 143,52 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ), витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1601 (одна тисяча шістсот одна) грн. 68 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова