КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8309/2026
Справа № 377/832/25

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

27 травня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Славутицького міського суду Київської області, ухвалене у складі судді Теремецької Н.Ф. в м. Славутич 31 жовтня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

У серпні 2025 року позивач ТОВ «Споживчий центр» звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 09.02.2025-100002170 від 09 лютого 2025 року в розмірі 26183,06 грн., а також понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 2422,40 грн. 
Позов мотивував тим, що ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_3 09 лютого 2025 року уклали кредитний договір № 09.02.2025-100002170, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 10000 грн., відповідно до умов кредитного договору, позичальнику надається кредит на наступних умовах: сума кредиту 10000 грн., строк, на який надається кредит - 140 днів з дати його надання, дата повернення (виплати) кредиту - 28 червня 2025 року; продовження (лонгація, пролонгація) строку кредитування та строку виплати кредиту не передбачена; процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1 % за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит; комісія, пов`язана за наданням кредиту - 15 % від суми кредиту та дорівнює 1500 грн. 
Вказував, що ТОВ «Споживчий центр» виконав свої зобов`язання за договором в повному обсязі, оскільки кредитодавцем 09 лютого 2025 року надано позичальнику кредит у розмірі 10000 грн. на строк, зазначений на умовах кредитного договору. 
В свою чергу, ОСОБА_3 свої зобов`язання за договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим у неї станом на момент пред`явлення позову утворилась заборгованість у розмірі 26183,06 грн., що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 9992,02 грн., по процентам в розмірі 11191,04 грн., по неустойці за кожен день невиконання/неналежного виконання зобов`язання у розмірі 5000 грн., чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр».

Заочним рішенням Славутицького міського суду Київської області від 31 жовтня 2025 року позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 09.02.2025-100002170 від 09 лютого 2025 року в розмірі 26183,06 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 9992,02 грн., заборгованості за процентами у розмірі 11191,04 грн., в решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» судові витрати зі сплаті судового збору в сумі 1959,72 грн.
Ухвалою Славутицького міського суду Київської області від 22 січня 2026 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Славутицького міського суду Київської області від 22 січня 2026 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у межах 15000 грн. (9992,02 грн. тіло кредиту + 5007,98 грн. процентів), відмовивши позивачу в решті позовних вимог; судові витрати покласти на позивача. 
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що дійсно зверталася до позивача за отриманням кредиту, і, скоріше за все, отримала відповідні кошти. Вважала, що позивачу законно та обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині неустойки. Водночас вважала, що нараховані проценти не відповідають закону та розумності, є надмірним тягарем для неї. Тобто відповідач оскаржує зазначене рішення суду в частині процентів, а саме замість задоволених заочним рішенням 11191,40 грн. процентів просить задовольнити позов в частині 5007,98 грн. процентів.
Вказуючи, що позовні вимоги в частині процентів є незаконними та такими, що не відповідають принципу розумності, посилалася на положення ст. 1048, 1054, 509, 627 ЦК України, ст. 1, 3, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, ст. 42 Конституції України, положення Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», Хартії захисту споживачів, схваленої Резолюцією Консультативної Ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директиву 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року, Директиву 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів, Директиву 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року, правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19, Великої Палати Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, застосовуючи аналогію та враховуючи, що заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості за нарахованими процентами в розмірі 11191,94 грн. не є співмірною із сумою заборгованості (залишку) за тілом кредиту 9992,02 грн., тому вимога позивача про стягнення з відповідача неустойки, комісії та процентів, розмір яких у сукупності більше, ніж на 110 % перевищує розмір боргу по тілу кредиту, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача щодо кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості) у разі невиконання зобов`язань за кредитним договором.
Вказувала, що з огляду на це позовні вимоги мали бути обмежені з урахуванням вищевикладених норм законодавства та принципів сумою максимум у розмірі 15000 грн. (9992,02 грн. тіло кредиту та 5007,98 грн. процентів).
Зазначала, що суд не взяв до уваги вищевикладене, не вивчив складові заборгованості, обґрунтованість, законність та розумність, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого судового рішення.

Від позивача ТОВ «Споживчий центр» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, наводив власні спростування доводів апеляційної скарги.
Щодо розрахунку заборгованості вказував, що під час формування довідки про заборгованість та суми позовних вимог, було враховано факт часткової оплати відповідачем та змінено суму заборгованості, водночас це є обставиною, яка свідчить про визнання боргу відповідачем відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 10 вересня 2019 року у справі № 916/2403/18.
Наводив зміст ст. 526, 536, 534 ЦК України, правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі № 367/4970/13-ц, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, вказував, що матеріали справи не містять жодних розрахунків, які б спростовували правильність розрахунків заборгованості позивача.
Наводив зміст ст. 62 Постанови правління НБУ «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України», ст. 60, 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 10 Закону України «Про платіжні послуги», зазначав, що ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий суду позивачем розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі.
Щодо формули денної процентної ставки, наводив зміст ст. 12, 9, 8 Закону України «Про споживче кредитування», ч. 1 ст. 534 ЦК України, зазначав, що положення паспорту споживчого кредиту стосовно формули обрахування денної процентної ставки, застосовуючи загальні витрати за споживчим кредитом, були додані у відповідності до вимог Закону України «Про споживче кредитування», мають інформаційно-орієнтовний характер та обраховуються на припущенні належного виконання зобов`язання позичальником.
Щодо процентів за кредитним договором, наводив зміст ст. 536, 1048, 526 ЦК України, правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, зазначав, що таким чином, загальні витрати за споживчим кредитом є співмірними, враховуючи строк кредитування, і жодних нарахувань поза межами строку кредитування, зокрема у порядку, передбаченому ст. 625 ЦК України, позивачем не здійснювалось, а позовні вимоги не заявлялись.
Щодо заперечень відповідача проти законності розміру процентів, нарахованих відповідно до умов кредитного договору, зазначав, що Законом України «Про споживче кредитування» передбачено п. 5 ст. 8, що визначає максимальний розмір денної процентної ставки, який не може перевищувати 1 %, також Законом України «Про споживче кредитування» передбачено п. 17 Прикінцевих положень, який повністю спростовує доводи відповідача стосовно незаконності розміру процентної ставки.
Звертав увагу, що Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набув чинності 24 грудня 2023 року, отже, враховуючи дату укладення кредитного договору, денна процентна ставка, передбачена договором, є застосованою та законною.
Вказував, що жодним нормативно-правовим актом не встановлено обмеження щодо розміру суми нарахованих процентів. Норма, на яку посилається відповідач (ч. 3 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування») регулює виключно розмір неустойки (штраф, пеня) та інших платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит.
Посилаючись на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, зазначав, що суд розділяє поняття «проценти за користування кредитом» та «проценти за прострочення зобов`язання», перші з яких не є заходом цивільно-правової відповідальності боржника, а лише можливістю правомірно не сплачувати кошти протягом певного часу. Слід визначити, що кредитним договором передбачено проценти за користування кредитом, які нараховуються протягом строку кредитування за договором, отже не є заходом цивільно-правової відповідальності у розумінні ЦК України, а тому посилання відповідача на ч. 3 ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування» в даному випадку вважав некоректним.
Щодо комісії, посилався на зміст ст. 1, 8 Закону України «Про споживче кредитування», правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, ст. 599 ЦК України, пояснював, що комісія пов`язана із наданням послуги, а саме перерахування кредитодавцем коштів на рахунок, вказаний позичальником, з використанням стороннього сервісу - інтернет-еквайрингу, безоплатність надання цих послуг законодавством не встановлена, а договором застережено, що до складу даної комісії не включено послуги, які кредитодавець зобов`язаний надавати позичальнику безоплатно відповідно до чинного законодавства. До того ж, за відсутності доказів оскарження відповідачем умови договору щодо встановлення комісії, відсутні підстави для відмови у стягненні вказаного платежу з відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 09 лютого 2025 року ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 09.02.2025-100002170, шляхом підписання відповідачем ОСОБА_1 09 лютого 2025 року електронним підписом одноразовим ідентифікатором Е936 Заявки кредитного договору, Пропозиції про укладення кредитного договору (кредитної лінії) (оферта), Відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору № 09.02.2025-100002170 (кредитної лінії), умовами якого визначено, що позичальнику надається кредит на наступних умовах: сума кредиту 10 000 грн.; строк, на який надається кредит 140 днів з дати його надання; дата повернення (виплати) кредиту 28 червня 2025 року (а. с. 21-27).
Відповідно до умов кредитного договору № 09.02.2025-100002170, процентна ставка - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит (надалі - "процентна ставка"). Розмір процентної ставки не може бути збільшено в односторонньому порядку. Комісія, пов`язана з наданням кредиту (надалі "Комісія", економічна сутність плата за надання Кредиту) 15% від суми кредиту та дорівнює 1500 грн. 00 коп. Комісія розраховується шляхом множення суми кредиту (база розрахунку) на розмір комісії у відсотковому значенні. Нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту. Денна процентна ставка - загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом протягом всього строку, на який надається кредит, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту. Денна процентна ставка та її розрахунок: 0,82 % (денна процентна ставка) - (11539,77/10000)/140 х 100 %.
Орієнтовна реальна річна процентна ставка за кредитом становить 6469,15 %. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача 21539,77 грн. Загальні витрати за споживчим кредитом 11539,77 грн. (а. с. 25).
Також 09 лютого 2025 року ОСОБА_1 підписала паспорт споживчого кредиту за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором А936, де зазначені основні умови кредитування (а. с. 27 зворот, а. с. 28-29).
Згідно інформації ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 86-1508 від 15 серпня 2025 року, відповідно до укладеного договору про переказ коштів № ФК-П-2024/01-2 від 01 квітня 2024 року було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнту: 09 лютого 2025 року о 20:27:09 на суму 10 000 грн., номер картки № НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua 648733146, призначення платежу: видача за договором кредиту № 09.02.2025-100002170 (а. с. 17).
Згідно із розрахунком про стан заборгованості за кредитним договором, що доданий до матеріалів справи, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 09.02.2025-100002170 від 09 лютого 2025 року складає: 9992,02 гривень основний борг; 11191,04 грн. проценти; 5 000 грн. неустойка, разом 26183,06 грн. Проценти по кредиту нараховані в межах строку кредитування за період з 09 лютого 2025 року по 28 червня 2025 року (а. с. 16).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Частинами першою, третьою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
За змістом частини першої статті 615 ЦК України не припустима одностороння відмова від зобов`язання.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст. 1055 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.
Згідно зі статтею 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Згідно з частинами 12, 13 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Згідно з приписами статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглядаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , апеляційний суд враховує, що відповідачем висновки суду першої інстанції в частині обставин укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів, а також в частині відмови у стягненні неустойки не заперечуються, а заявляючи вимоги про скасування рішення суду першої інстанції в цілому, відповідач не погоджувалася лише в частині розміру процентів за користування кредитом, який відповідач вважала несправедливим.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частково задовольняючи вимоги ТОВ «Споживчий центр» в частині стягнення заборгованості за кредитним договором № 09.02.2025-100002170 від 09 лютого 2025 року в розмірі 21183,06 грн., суд першої інстанції виходив із того, що наявні в матеріалах справи докази свідчать про належне укладення кредитного договору № 09.02.2025-100002170 від 09 лютого 2025 року, в тому числі погодження позичальника ОСОБА_1 з умовами вказаного договору, шляхом його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором, в зв`язку з чим суд погодився з доводами позивача про стягнення із відповідача заборгованості з основного боргу в сумі 9992,02 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом, які були нараховані за період з 09 лютого 2025 року по 28 червня 2025 року, у розмірі 11191,04 грн., розмір яких передбачено умовами кредитного договору № 09.02.2025-100002170 від 09 лютого 2025 року і не спростовано відповідачем.

Разом із тим, стягуючи з відповідача на користь позивача проценти за користування кредитними коштами, заявлені позивачем до стягнення, в повному розмірі 11191,04 грн., суд першої інстанції не спростував доводів відповідача у заяві про перегляд заочного рішення щодо насправедливості нарахованих процентів.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.

Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.

Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.

Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).

У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23.

Так, з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що кредитором застосовувалася відсоткова ставка у розмірі 1 % за кожен день користування кредитними коштами. При цьому, умовами договору передбачено, що орієнтовна реальна річна процентна ставка за кредитом становить 6469,15 %. Орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача 21539,77 грн. Загальні витрати за споживчим кредитом 11539,77 грн..

Вимога про нарахування та сплату вищезазначених відсотків, з огляду на розмір тіла кредиту (10000 грн.), є явно завищеною та не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

За таких обставин, з огляду на суттєву неспівмірність заявленого позивачем розміру заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом та тілом кредиту, що не є справедливим та, з урахуванням положень п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», апеляційний суд приходить до висновку, що стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» підлягає заборгованість в розмірі в розмірі 19984,04 грн., яка складається з: 9992,02 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 9992,02 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, що відповідатиме балансу інтересів кредитора та боржника.

Апеляційний суд відхиляє доводи відзиву на апеляційну скаргу, оскільки в них не враховуються вищевикладені правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23, а доводи позивача щодо правомірності нарахування комісії взагалі безпідставні, враховуючи, що судом першої інстанції в цій частині вимог було відмовлено.

Посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, у якій досліджувалися поняття «проценти за користування кредитом» та «проценти за прострочення зобов`язання», а також право суду зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання, не спростовують доводів відповідача щодо неспівмірності заявленого позивачем розміру заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом та тілом кредиту, що не є справедливим, та відхиляються апеляційним судом.

Перевіряючи наявність обов`язкових підстав для скасування судового рішення, передбачених ч. 3 ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд враховує, що у заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 повідомляла, що не отримувала судових повісток і справу розглянуто у її відсутності.

Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що судова повістка, направлена ОСОБА_1 , якою вона повідомлялася про дату, час і місце розгляду справи, була повернута до суду з відміткою Укрпошти про відсутність адресата за вказаною адресою (а. с. 51).

Відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

З урахуванням положень ч. 8 ст. 128 ЦПК України ОСОБА_1 вважається такою, що повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції.

Виходячи із вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильних в цілому висновків про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором. Разом із тим, висновки суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості за процентами здійснені в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є скасування для скасування рішення в цій частині, а також в частині визначення загального розміру заборгованості та в частині судового збору, із прийняттям в цій частині нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за процентами у розмірі 9992,02 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та не підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов залишається задоволеним на 76 %, з відповідача на користь позивача підлягає також стягненню судовий збір у розмірі 1841,02 грн.

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено 686,43 грн., і оскільки за наслідками апеляційного перегляду скаргу задоволено на 50 % (відповідач просила зменшити розмір заборгованості за процентами до 5007,98 грн., апеляційним судом стягнуто заборгованість за процентами до 9992,02 грн.), з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 343,22 грн. судового збору пропорційно задоволення апеляційної скарги.

Шляхом взаємного розрахунку з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1497,80 грн. (1841,02 грн. - 343,22 грн.).

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником Євдотьєвим Анатолієм Олександровичем, задовольнити частково.
Рішення Славутицького міського суду Київської області від 31 жовтня 2025 року скасувати в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 11191,04 грн., в частині визначення загального розміру заборгованості 21183,06 грн., стягнення судового збору 1959,72 грн., та прийняти в цій частині нову постанову.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (м. Київ вул. Саксаганського 133-а код ЄДРПОУ 37356833) заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 9992,02 грн. та судовий збір в розмірі 1497,80 грн.
В частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 9992,02 грн. рішення Славутицького міського суду Київської області від 31 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.