Справа № 333/6633/25 
Провадження № 2/344/1105/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:
головуючої судді Домбровської Г.В.,
при секретарі з/з: Катрич М.-Т.Т.,

за участі представника Позивача ОСОБА_10,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю Органу опіки та піклування Хмельницької міської ради, Органу опіки та піклування Івано-Франківської міської ради про позбавлення батьківських прав, - 

В С Т А Н О В И В: 

ОСОБА_1 (надалі - «Позивач») в особі уповноваженого представника звернувся до Комунарського районного суду міста Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 (надалі - «Відповідач») за участю Органу опіки та піклуванн Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про позбавлення батьківських прав, у якому просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 12.08.2025 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про позбавлення батьківських прав, - передано на розгляд до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10.09.2025 року прийнято до провадження цивільну справу 333/6633/25 провадження 2/344/5395/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про позбавлення батьківських прав, та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16.10.2025 року замінено третю особу у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про позбавлення батьківських прав з Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району на Орган опіки та піклування Хмельницької міської ради. Залучено до участі у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Хмельницької міської ради про позбавлення батьківських прав, - у якості третьої особи: Орган опіки та піклування Івано-Франківської міської ради.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18.03.2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони з 2010 року перебували в шлюбі, сім`я проживала у Мелітополі , однак після повномасштабного вторгнення росії, була змушена евакуюватися до Хмельницької області. Через декілька місяців після переїзду ОСОБА_2 прийняла рішення повернутися на окуповану територію. Позивач разом з сином залишились проживати у селі Волиця Хмельницької області. Після переїзду мати хлопчика майже не підтримувала зв`язок із родиною, дуже рідко телефонувала дитині, а в ході розмови ще у 2024 році сказала, що отримала громадянство росії та прийняла рішення залишитись у окупованому Мелітополі , почуття до чоловіка згасли, а дитина їй не цікава. Бажання зберегти сім`ю - відсутнє. 04 липня 2024 року шлюб укладений між сторонами розірваний згідно судового рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя у справі № 333/3808/24.
Посилається на те, що порядок участі у вихованні дітей не встановлювався, будь які питання виховання дитина батьками не вирішувались спільно, всю відповідальність за виховання взяв на себе батько. Наразі ОСОБА_3 не бажає спілкуватись з мамою, як і вона, жоден не телефонує і не приїздить, участі в утриманні дитини мати також не бере. Мати ОСОБА_2 навчанням сина не цікавиться, з сім`єю не проживає, з класним керівником на зв`язок не виходить, на батьківські збори не з`являється. Позбавлення батьківських прав, на думку представника Позивача, з огляду на самоусунення матері від виховання дитини, невиконання жодних батьківських обов`язків та негативний вплив на стан здоров`я дитини буде відповідати найкращим інтересам ОСОБА_3 .
Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримувала та просила їх задовольнити. 
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явилася, про причини неявки не сповістила, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Заперечень проти позову, в тому числі відзиву на позовну заяву, заяв чи клопотань від Відповідача не надходило.
Крім того, повідомлення Відповідача було здійснено на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада» на веб-сайті Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.
Представники Органу опіки та піклування Хмельницької міської ради та Органу опіки та піклування Івано-Франківської міської ради на адресу суду подали заяви про розгляд справи без їх участі.
Органом опіки та піклування Хмельницької міської ради на адресу суду направлено висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав.
Органом опіки та піклування Івано-Франківської міської ради повідомлено про неможливість подання висновку у справі.
Проаналізувавши пояснення сторони Позивача, свідків, висновок органу опіки та піклування, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.
Відповідно до Свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 29.07.2011 року, батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.12). 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Комунарського районнного суду м. Запоріжжя від 04.07.2024 року у справі №333/3808/24, яке набрало законної сили 06.08.2024 року.
За судовим наказом Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19.06.2024 року у справі №686/16954/24 стягується з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса вказана в заяві: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно у розмірі ? частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 14.06.2024 року і до досягнення дитиною повноліття.
Відповідно до довідки переселенця 6825-7501049978 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 проживає: АДРЕСА_2 .
Згідно з довідкою Малиницького ліцею Розсошанської сільської ради (Хмельницька обл.) №103 від 07.05.2025 року (а.с.17) ОСОБА_5 навчається в 7 класі Малиницького ліцею на очній (денній) формі навчання.
Відповідно до Характеристики учня 7 класу Малиницького ліцею ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 17 зворот) батько ОСОБА_1 бере активну участь у житті класу, допомагає в організації позакласних заходів, регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям дитини, забезпечує відвідування навчальних екскурсій, організовує правильне проведення вільного часу, моні торить поводження дитини в мережі Інтернет та інформаційну гігієну , забезпечує умови для навчання. Мати ОСОБА_2 навчанням сина не цікавилась, з сім`єю не проживає. З класним керівником на зв`язок не виходила, на батьківські збори не з`являлася. 
Згідно з довідкою лікаря ПП «ПрофіМед» від 18.06.2025 року (а.с.18) пацієнт ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на амбулаторний прийом з`являвся тільки у супроводі батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 (співробітниця Позивача, земляки із Запорізької області) повідомила суду, що після евакуації із Мелітополя у квітні 2022 року Відповідачка разом з дитиною поїхали до міста Івано-Франківська. Однак через кілька місяців вона привезла дитину до Хмельницької області до батька, а сама повернулася до Мелітополя , звідки до сьогоднішнього дня не повернулася. Матір з дитиною не спілкується, грошей не передає. Дитина постійно з батьком та його цивільною дружиною, а про матір дуже рідко говорить, оскільки зрозумів, що вона не повернеться.
Свідок ОСОБА_7 (співробітниця Позивача, земляки із Запорізької області) зазначила, що Відповідач залишила дитину з батьком у Хмельницькій області, а сама повернулася на тимчасово окуповану територію. Зі слів дитини свідку відомо, що матір не спілкується з сином.
Свідок ОСОБА_8 , яка є співробітницею Позивача протягом останніх трьох років, зазначила, що на даний момент Позивач сам виховує дитину, матері дитини свідок ніколи не бачила.
Свідок ОСОБА_9 , колишня співробітниця Позивача, зазначила, що батько самостійно займається дитиною, рідної матері дитини немає. Хлопчик називає мамою теперішню цивільну дружину Позивача, а про рідну матір ніколи не згадує.
Судом також з`ясовано думку дитини, який не заперечив щодо позбавлення матері ОСОБА_2 батьківських прав стосовно нього.
Посилаючись на те, що Відповідач не бере участі у вихованні дитини, Позивач звернувся до суду з даним цивільним позовом про позбавлення її батьківських прав.
Згідно із частиною 4 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина 5 статті 19 Сімейного кодексу України).
Відповідно до наявного у матеріалах справи Витягу з рішення Виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 08.01.2026 року №30 «Про погодження з рекомендаціями комісії з питань захисту прав дитини та подання висновків органу опіки та піклування» Виконавчий комітет Хмельницької міської ради надав Висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

За змістом статей 3,9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, у всіх діях щодо дітей, у тому числі коли дитина розлучається з одним з батьків, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (пункт 49 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та пункт 47 рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. 
Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
У постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св2) зазначено, що Верховний Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19) зробив висновок, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька/матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Так, як зазначено в позовній заяві Позивачем, Відповідач - матір дитини, - нехтує та ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо її виховання, тобто самоусунулася від виховання та утримання свого сина. 
У будь-якому випадку, Суд наголошує, що відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.
При цьому, Суд зауважує, що відповідно до правових висновків, викладених у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18), від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17 (провадження № 61-12023св18), від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17 (провадження № 61-11607св19), від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17 (провадження № 61-18550св19), від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18 (провадження № 61-22060св19), від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17 (провадження №61-4149св19), від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18 (провадження № 61-20399св19), від 13 жовтня 2021 року у справі № 359/8130/19 (провадження № 61-9758св21), позбавлення батьківських прав за пунктом 2 частини першої статті 164 СК України має такі особливості:
- ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками;
- позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України;
- розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення матері спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який суди йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, провадження № 61-9650св24).
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
В оцінці доводів касаційних скарг у справах про позбавлення батьківських прав Верховний Суд послідовно застосовує системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та враховує, що позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
У даній цивільній справі Позивач, звертаючись до суду з цим позовом, посилався на те, що ОСОБА_2 не бере участі у вихованні дитини ОСОБА_3 , не цікавиться сином, тобто взагалі не виконує батьківські обов`язки, що, на його думку, є достатньою підставою для позбавлення її батьківських прав та відповідатиме інтересам дитини.
При цьому, Суд зауважує, що у матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б підтверджували винну та свідому поведінку ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , умисне і свідоме нехтування нею обов`язками матері, які б, у свою чергу, свідчили про наявність правових підстав для позбавлення її батьківських прав стосовно її неповнолітньої дитини.
Докази саме умисного невиконання матір`ю своїх батьківських обов`язків щодо дитини, умисної поведінки матері відносно невиконання обов`язків щодо дитини - в матеріалах справи відсутні.
Так, суд зауважує, що, обґрунтовуючи наявність підстав для позбавлення батьківських прав, сторона Позивача посилалася на пояснення свідків.
Однак, допитані Судом свідки є знайомими саме Позивача, його співробітниками, і більшість пояснень, наданих ними, відомі свідкам зі слів Позивача.
Зі слів сторони Позивача та свідків випливає, що наразі Відповідач проживає на тимчасово окупованій території України. Крім того, як випливає з пояснень Позивача та самої дитини, матір іноді зв`язується в телефонному режимі з дитиною та батьком, що вже свідчить про те, що вона цікавиться дитиною.
Саме по собі проживання дитини на час розгляду справи разом із батьком, який займається її вихованням і розвитком, не свідчить про те, що мати не бажає брати участь в її утриманні та вихованні, тобто свідомо й умисно нехтує своїми батьківськими обов`язками.
Аналогічно, та обставина, що Відповідачка, зі слів Позивача, перебуває на тимчасово окупованій території України, не є підставою для позбавлення її батьківських прав та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, оскільки таке є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого Позивач не довів. 
При цьому Суд зазначає, що ОСОБА_1 при розгляді спору не довів, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на краще і сприятиме захисту інтересів саме дитини.
Крім того, в позовній заяві не обґрунтовано належним чином тієї обставини, що позбавлення батьківських прав є доцільним в інтересах саме дитини, та в чому конкретно полягає така доцільність.
Думка самої дитини щодо того, що він бажає, щоб його матір`ю була теперішня цивільна дружина батька і саме з цією метою пов`язує свою згоду на позбавлення його матері ОСОБА_2 батьківських прав, не є підставою для позбавлення Відповідача батьківських прав.
Крім того, стосовно врахування думки дитини у справах про позбавлення батьківських прав Верховним Судом у постанові від 13.07.2022 року у справі № 705/3040/18, провадження № 61-19878св21 зазначено наступне: «озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї».
Судом в ході розгляду справи не встановлено обставин, які свідчили б про те, що ухилення матері від виховання дитини є умисним, або що нехтування нею своїми обов`язками по відношенню до дитини є свідомим.
Також Судом не встановлено достатніх підстав для застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав з огляду на недоведеність Позивачем факту умисного ухилення Відповідача від виконання батьківських обов`язків.
Аналогічного висновку дійшов і орган опіки та піклування - Виконавчий комітет Хмельницької міської ради, про що зазначено у Висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , затвердженому рішенням Виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 08.01.2026 року №30 «Про погодження з рекомендаціями комісії з питань захисту прав дитини та подання висновків органу опіки та піклування».
Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Іlya Lyapin vs russia» (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18, провадження № 61-1682св22; від 19 лютого 2024 року в справі № 159/2012/23, провадження № 61-15840св23; від 21 лютого 2024 року в справі № 404/9387/21, провадження № 61-13425св23. 
Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, провадження № 61-9216св24).

Враховуючи наведене, проаналізувавши матеріали даної справи, оцінивши надані докази та пояснення представників сторін, Суд дійшов висновку про те, що доказів, які б підтверджували винну та умисну поведінку матері ОСОБА_2 по відношенню до її обов`язків щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також доказів неможливості зміни поведінки матері в кращу сторону, Судом не здобуто, оскільки стороною Позивача таких обставин в ході розгляду справи не доведено. 
Суд зауважує, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (див. постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та ін.).
Натомість, Позивачем не надано належних та допустимих доказів, в розумінні статей 12, 81 ЦПК України, на підтвердження того, що Відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина.
За таких обставин, враховуючи, що визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, є інтереси дитини, а інтересам дитини найкраще відповідатиме збереження її зв`язків з сім`єю, зокрема, з матір`ю, крім того, позбавлення батьківських прав є виключною мірою сімейно-правової відповідальності, яка застосовується у разі, коли захистити права та інтереси дитини іншим шляхом неможливо, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову про позбавлення Відповідача батьківських прав, оскільки судом не встановлено винної поведінки Відповідача.
З огляду на все викладене Суд дійшов висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав Відповідача щодо неповнолітнього сина є необґрунтованими, такими, що не відповідають інтересам дитини, та не підлягають задоволенню.
Підстав для розірвання зв`язку дитини ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_2 Суд не вбачає.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
З огляду на зазначене суд вважає доцільним попередити Відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з покладенням контролю за виконанням Відповідачкою своїх батьківських обов`язків на орган опіки та піклування за місцем проживання дитини.

На підставі вищенаведеного відповідно до ст. ст. 19, 164, 165, 166, 180-182, 184, 191 Сімейного кодексу України, п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення та поновлення батьківських прав» суд - 
У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю Органу опіки та піклування Хмельницької міської ради, Органу опіки та піклування Івано-Франківської міської ради про позбавлення батьківських прав, - відмовити.
Попередити ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Покласти на Службу у справах дітей виконавчого комітету Хмельницької міської ради контроль за виконанням батьківських обов`язків ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 08.05.2026 року.

Суддя Домбровська Г.В.