Справа № 758/15070/24 
Категорія 18 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 травня 2026 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва
у складі головуючого судді Ковбасюк О.О.,
за участю:
секретаря судового засідання Білоус А.О.,
позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,
відповідача ОСОБА_3 , її представника ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом   ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування рішення про приватизацію земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, -
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до Київської міської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування рішення про приватизацію земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що після відкриття Подільським районним судом міста Києва провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування земельною ділянкою йому стало відомо про порушення його прав на землю відповідачкою внаслідок прийняття рішення про приватизацію земельної ділянки Київською міською радою №258/1314 від 02.04.2009 без врахування судових рішень, якими було вирішено питання користування спірною земельною ділянкою та його права власності. 
Так, рішенням Київської міської ради № 258/1314 від 02.04.2009 з відповідним додатком до нього ОСОБА_1 та ОСОБА_3 передано у спільну часткову приватну власність земельну ділянку 85:166:007 по АДРЕСА_1 .
Позивач стверджує, що вказаним рішенням порушено його право на землю, оскільки ним помилково встановлені межі земельної ділянки 85:166:007 між співвласниками в розмірі 1/2 кожному.
На час ухвалення оспорюваного рішення між сторонами давно було укладено порядок користування земельною ділянкою біля будинку і жодних спорів цей поділ не викликав до жовтня 2024 року, відповідачкою було зведено паркан вздовж розмежування ділянок на місці, де стояв паркан, зведений попередніми власниками, між якими судом був встановлений порядок користування.
Таке розмежування та, відповідно, порядок користування було вчинено відповідно до рішення Народного суду 2 дільниці Подільського району м. Києва від 19.06.1956 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визначення конкретного користування земельною ділянкою, яким було виділено у конкретне користування ОСОБА_5 2/5 частини присадибної земельної ділянки по АДРЕСА_2 ) розміром 341 кв.м, що межує з ділянкою АДРЕСА_3 . Інші 3/5 частини в розмірі 512 кв.м залишено у конкретному користуванні ОСОБА_6 . Також роз`яснено відповідачу ОСОБА_6 , що за фруктові дерева, які відійдуть на ділянку ОСОБА_5 , він може витребувати в подальшому компенсацію по їх вартості.
Рішення суду набрало чинності та було виконане, що підтверджується актом старшого техніка БТІ ОСОБА_7 від 12.10.1956 про те, що ним було проведено розподіл в натурі земельної ділянки АДРЕСА_4 між двома співвласниками відповідно до рішення суду. Крім розподілу відповідно до рішення також зазначено, що враховуючи те, що судом не вказана межа користування згідно проєкта БТІ, встановлено ті межі, які встановлені БТІ та по заяві ОСОБА_6 , тобто залишено власне ним посаджене дерево в його користуванні, а замість цієї площі 5 м відповідно добавлено 5 м по довжині садиби від будинку 9 погонних метрів.
З витягу з матеріалів інвентаризації, наданих Київським міським центром земельного кадастру та приватизації землі за №60-36 від 04.07.2003, підтверджується план земельної ділянки АДРЕСА_5 за ОСОБА_8 площею 0,0513 га та № 6-18 від 19.05.2016 підтверджується план земельної ділянки АДРЕСА_6 - ОСОБА_3 площею 0,0333 га.
Саме в таких межах сторони постійно користувалися своїми земельними ділянками та відповідачка на місці старого паркану по зазначеній межі встановила капітальний залізний паркан лицевою стороною до себе.
З таким розподілом погоджувалися сторони багато років поспіль та позивач добросовісно вважав, що приватизація проведена саме за такої межі, оскільки він особисто площу своєї ділянки не перевіряв та не є спеціалістом в цій галузі. Про те, що ОСОБА_3 претендує на частину земельної ділянки, якою користується позивач з часу придбання частини будинку, він дізнався з її позову у жовтні 2024 року.
Відповідно до рішення про приватизацію земельна ділянка за № 851660006, що виділялась ОСОБА_8 , взагалі не приймалась до уваги, не прийнято до уваги судове рішення про розподіл земельної ділянки та фактичне користування земельною ділянкою. При приватизації заміри не проводилися та позивач на заміри не запрошувався.
Судове рішення, акт та витяги з земельного кадастру позивачем знайдені в жовтні 2024 року, коли готуючи відзив на позов він почав з`ясовувати підставу зведення відповідачкою паркану і чому в позові вона неправдиво зазначила, що паркан встановлений ним. 
Відповідно до договору дарування частини будинку від 06.08.2007 ОСОБА_8 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв в дар 1/2 частку жилого будинку з відповідними надвірними побудовами, будівлями та спорудами, що належить дарувальнику і знаходяться в АДРЕСА_1 .
При цьому, серед споруд, перелічених у договорі, у власності ОСОБА_1 має місце сарай під літерою «Г», який внаслідок приватизації знаходиться на земельній ділянці відповідачки, що є незаконним, оскільки земельна ділянка під його власністю не може належати іншій особі. Зазначене при приватизації також не враховано.
Придбавши в дар частину будинку по АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_1 з часу придбання і по даний час на законних підставах відповідно до судового рішення, яким виділена земельна ділянка у користування попередньому власнику, користується земельною ділянкою кадастровий №851660006 розміром 0, 0513 га, і оскільки факт його постійного користування не врахований при приватизації, а також не враховано наявність приміщення сараю літери «Г» на території відповідача, яка передана їй у власність, акт приватизації порушує права позивача і підлягає скасуванню.
Порушенням прав позивача відповідачкою є і те, що тільки у 2024 році вона заявила, що нібито ОСОБА_1 порушує її права і вимагає звільнення ним частини земельної ділянки відповідно до 1/2 частини.
Посилаючись на вказані обставини, а також положення статей 16, 21, 373, 393 ЦК України, 116, 118, 152, 155 ЗК України, ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», позивач просить суд:
- визнати недійсним та скасувати рішення Київської міської ради від 02.04.2009 № 258/1314 про надання у спільну часткову власність ОСОБА_3 та ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0846, розташованої по АДРЕСА_1 ;
- скасувати рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кулик Наталії Михайлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 33297920 від 30.12.2016. 
Ухвалою суду від 03.12.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.
29.12.2024 Київською міською радою подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач-1 просить відмовити у задоволенні позову, вказуючи на відсутність порушеного права позивача. У відзиві представник відповідача-1 також просив проводити розгляд справи за його відсутності. 
31.12.2024 представник відповідача-2 подала до суду клопотання про залишення позовної заяви без руху, вказуючи на те, що позовна заява подана без додержання вимог ст.ст. 175, 177 ЦПК України. 
Крім того, представник відповідача-2 заявила клопотання про об`єднання даної справи із цивільною справою № 758/11797/24, яка перебуває у провадженні Подільського районного суду міста Києва. 
05.03.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача-2 ОСОБА_3 , у якому представник просить відмовити у задоволенні позову, вказуючи на незаконність та необґрунтованість позовних вимог з огляду на наступне. 
У позовній заяві представник позивача вказує на те, що розмежування і відповідний порядок користування спірною земельною було встановлено на підставі рішення Народного суду 2 дільниці Подільського району м. Києва від 19.06.1956 у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визначення конкретного користування земельною ділянкою, яким було виділено у конкретне користування ОСОБА_5 2/5 частини присадибної земельної ділянки по АДРЕСА_2 ) розміром 341 кв.м, що межує з ділянкою АДРЕСА_3 . Інші 3/5 частини в розмірі 512 кв.м залишено у конкретному користуванні ОСОБА_6 .
Однак такі твердження не відповідають вимогам закону та дійсним обставинам справи, оскільки рішення Народного суду від 19.06.1956 було ухвалено щодо порядку користування землею між співвласниками ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а їхні частки у праві власності домоволодіння становили у розмірі 2/5 та 3/5 відповідно.
На даний час земельна ділянка належить на праві спільної часткової власності позивачу та відповідачу, частка яких у домоволодінні становить по 1/2 за кожним.
Так, відповідно до пункту 3 переліку до оскаржуваного рішення Київської міської ради № 258/1314 від 02.04.2009 земельну ділянку з кодом 85:166:007, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 справа П-4112, передано у спільну часткову власність ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по 1/2 від 0,08 га.
Даний факт підтверджує також сам позивач поданим до суду договором дарування частини будинку від 06.08.2007, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_8 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв в дар 1/2 частку жилого будинку з відповідними надвірними побудовами, будівлями та спорудами, що належить дарувальнику і знаходяться в АДРЕСА_1 .
Вказана частка житлового будинку належала ОСОБА_8 на підставі рішення народного суду Подільського району від 25.12.1974, що підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 25.05.2007 та витягом з рішення № 620 ВК Подільської районної ради народних депутатів від 27.08.1990.
Крім того, не відповідають дійсності доводи представника позивача про те, що ОСОБА_1 багато років вважав, що приватизація була проведена в межах, які встановлені рішенням Народного суду від 19.06.1956 та планами земельної ділянки, наданими «Київським міським центром земельного кадастру та приватизації землі», оскільки на момент подання заяви про передачу вказаної земельної ділянки у спільну часткову власність позивач не заперечував проти отримання права власності саме на 1/2 частку, погодив всі межові знаки земельної ділянки і достеменно знав про те, що дана земельна ділянка переходить у приватну власність на праві спільної часткової власності по 1/2 частці за кожним співвласником, що підтверджується актом приймання-передачі межових знаків на зберігання від 30.11.2015, який підписаний співвласниками ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Також позивач погодився із абрисом земельної ділянки та списком межових знаків, переданих на зберігання (копії додаються).
Докази безпідставності позовних вимог позивача містяться в матеріалах технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 2016 року. Зокрема, позивачу було достеменно відомо про те, що він є співвласником земельної ділянки саме в розмірі 1/2 частки, що підтверджується: заявою ОСОБА_1 від 15.09.2015, в якій він просить виготовити технічну документацію із землеустрою щодо становлення меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд згідно з рішенням Київської міської ради 02.04.2009 № 258/1314; технічне завдання на встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), затверджене спільно ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 12.05.2016, з якого вбачається, що його було надано на заяву саме ОСОБА_1 . 
За таких обставин вказані матеріали повністю спростовують доводи, викладені представником позивача обґрунтування позовних вимог.
Окремо представник відповідача посилається на недопустимість та неналежність наданого позивачем в якості доказу рішення суду від 19.06.1956, вказуючи на те, що копія такого рішення належним чином не засвідчена.
Ухвалою суду від 04.04.2025 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без руху. 
Ухвалою суду від 08.05.2025 задоволено клопотання представника відповідача про передачу даної справи судді Подільського районного суду міста Києва Блащуку А.М. для вирішення питання про об`єднання її в одне провадження зі справою №758/11797/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення порядку користування земельною ділянкою, яка перебувала у провадженні вказаного складу суду.
13.06.2025 Подільським районним судом міста Києва під головуванням судді Блащука А.М. постановлено ухвалу, якою відмовлено в об`єднанні вказаних справ в одне провадження. 
Ухвалою суду від 08.09.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.
У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. 
Відповідач та її представник просили відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Крім того, представник відповідача вказував на пропуск позивачем строку позовної давності. 
Заслухавши сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Згідно з ч. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.
У свою чергу суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як встановлено судом, позивач та відповідач є співвласниками будинковолодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , по 1/2 частці кожен.
Так, відповідно до договору дарування частини жилого будинку від 06.08.2007, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Свириденко А.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1891, ОСОБА_8 подарувала, а ОСОБА_1 прийняв в дар 1/2 частку жилого будинку, з відповідними надвірними побудовами, будівлями та спорудами, що належить дарувальнику і знаходяться в АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_3 є власником іншої 1/2 частини жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель за вказаною адресою на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя від 27.07.1976 (реєстраційний номер 5ДН-3781) та договору дарування, укладеного між нею та ОСОБА_9 27.07.1976 (реєстраційний номер 5ДН-3783).
На підставі рішення Київської міської ради № 258/1314 від 02.04.2009 «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у Подільському районі м. Києва» ОСОБА_1 та ОСОБА_3 передано у спільну часткову приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 . 
Відповідно до Переліку земельних ділянок, які передаються громадянам у приватну власність, що є Додатком до вказаного рішення міської ради, код переданої у спільну власність сторін земельної ділянки: 85:166:007, площа земельної ділянки: 0,08 га; частка співвласників - по 1/2 кожному.
30.12.2016 державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кулик Н.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 33297920, яким зареєстровано право власності відповідача ОСОБА_3 на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,0846 га, кадастровий номер 8000000000:85:166:0007, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Вказана обставина підтверджується, зокрема, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 77542838 від 30.12.2016.
Встановлено також, що між сторонами виник спір з приводу визначення порядку користування спільною земельною ділянкою, з приводу чого у вересні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про визначення порядку користування такою земельною ділянкою.
На даний час справа перебуває у провадженні суду.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджує, що вказаним вище рішенням Київської міської ради № 258/1314 від 02.04.2009 щодо приватизації земельної ділянки порушено його право на землю, оскільки таким рішенням помилково встановлені межі земельної ділянки 85:166:007 між співвласниками в розмірі по 1/2 кожному.
Так, на час ухвалення рішення між сторонами діяв порядок користування земельною ділянкою, який діяв ще між попередніми співвласниками та був визначений для них рішенням 
Народного суду 2 дільниці Подільського району м. Києва від 19.06.1956, згідно з яким частки співвласників були різними - 2/5 та 3/5. При цьому вказане рішення суду було фактично виконане, що підтверджується відповідним актом розподілу земельної ділянки в натурі. Таким чином, визначена оскаржуваним рішенням частка позивача у розмірі 1/2 не відповідає розміру його фактичної частки, яка, з урахуванням рішення суду 1956 року, має дорівнює 3/5, а тому таке рішення порушує права позивача та підлягає визнанню недійсним. 
Заперечуючи проти позову, відповідач вказує, що позивачем не доведено порушення його прав з боку відповідача, а про розмір належної йому частки земельної ділянки йому було давно відомо. При цьому він також вказує на законність оскаржуваного рішення міської ради, посилаючись на те, що визначений рішенням розмір частки кожної із сторін відповідає розміру належних їм часток у праві власності на будинковолодіння. 
Вирішуючи обґрунтованість таких доводів та заперечень сторін, суд виходить з наступного.
Стаття41 Конституції України передбачає, що кожен має право, володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті15 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Статті 116, 118 ЗК України передбачають, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених цим кодексом або за результатами аукціону.
Частиною п`ятою статті 116 ЗК України визначено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішеннями органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Відповідно до частин першої, другої статті152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до частини другої статті152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів (частина третя152 ЗК України).
Як встановлено судом із наявних у справі матеріалів технічної документації із землеустрою щодо спірної земельної ділянки, 15.09.2015 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до КП «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» із заявами (клопотаннями) про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою АДРЕСА_1 . 
Зі змісту вказаних заяв вбачається, що у них заявниками не було зазначено розміри земельних ділянок, щодо виготовлення яких ними подані такі заяви.
Як з`ясовано судом із пояснень сторін та їхніх представників, при прийнятті до розгляду вказаних заяв заявникам було повідомлено, що розміри земельних ділянок ними будуть уточнені пізніше, після проведення обмірів фактичних площ земельних ділянок та виготовлення відповідної технічної документації. 
У подальшому, за результатами розгляду вказаних заяв та виготовлення відповідної технічної документації 02.04.2009 Київською міською радою було прийнято рішення № 258/1314 «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у Подільському районі м. Києва», на підставі якого, відповідно до Додатку до вказаного рішення (Перелік земельних ділянок, які передаються громадянам у приватну власність), ОСОБА_1 та ОСОБА_3 передано у спільну часткову приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 (код земельної ділянки: 85:166:007, площа земельної ділянки: 0,08 га) у розмірі по 1/2 кожному.
Водночас, як встановлено судом, рішенням Народного суду 2 дільниці Подільського району м. Києва від 19.06.1956, ухваленим за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 (попередні співвласники будинковолодіння за місцем розташування спірної земельної ділянки) про визначення конкретного користування земельною ділянкою, було виділено у конкретне користування ОСОБА_5 2/5 частини присадибної земельної ділянки по АДРЕСА_2 ) розміром 341 кв.м, що межує з ділянкою АДРЕСА_3 . Інші 3/5 частини в розмірі 512 кв.м залишено у конкретному користуванні ОСОБА_6 . 
Вказане рішення суду набрало чинності та було виконане, що підтверджується актом старшого техніка БТІ ОСОБА_7 від 12.10.1956 про те, що ним було проведено розподіл в натурі земельної ділянки АДРЕСА_4 між двома співвласниками відповідно до рішення суду. Крім розподілу відповідно до рішення також зазначено, що враховуючи те, що судом не вказана межа користування згідно проєкта БТІ, встановлено ті межі, які встановлені БТІ та по заяві ОСОБА_6 , тобто залишено власне ним посаджене дерево в його користуванні, а замість цієї площі 5 м відповідно добавлено 5 м по довжині садиби від будинку 9 погонних метрів.
Витягом з матеріалів інвентаризації, наданих Київським міським центром земельного кадастру та приватизації землі за №60-36 від 04.07.2003 підтверджується план земельної ділянки АДРЕСА_5 за ОСОБА_8 площею 0,0513 га та № 6-18 від 19.05.2016 підтверджується план земельної ділянки АДРЕСА_6 ОСОБА_10 площею 0,0333 га.
Як встановлено в ході судового розгляду, саме в таких межах сторони постійно користувалися своїми земельними ділянками.
При цьому судом враховується, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що наведені вище розміри часток співкористувачів земельної ділянки (3/5 та 2/5), визначені судовим рішенням 1956 року, у подальшому були змінені або скасовані у встановленому законом порядку
Крім того, як встановлено судом із матеріалів технічної документації із землеустрою щодо спірної земельної ділянки, у ній відсутні відомості щодо проведення фактичних замірів земельної ділянки за участю обох землекористувачів.
Зазначені вище обставини стороною відповідача не спростовані. 
В силу ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади АРК або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Відповідно до ч.1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом не законним та скасовується.
Відповідно до ч.1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Відповідно до ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому п.п. «а» п.2 ч.6 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
Аналіз наведених вище норм права свідчить про те, що набуття права власності на земельну ділянку, яка на законних підставах перебуває у постійному користуванні іншої особи, є прямим порушенням прав такої особи на належне користування землею.
При розгляді даної справи суд також оцінює правомірність втручання у право позивача на мирне володіння спірною земельною ділянкою, виходячи із практики Європейського суду з прав людини.
Так, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.
Пунктами 32-35 рішення ЄСПЛ від 24.06.2003 «Стретч проти Сполученого Королівства» визначено, що майном у зазначеній статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком ЄСПЛ у зазначеній справі, «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, у такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».
У рішенні ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04, пункт 70) Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він зазначив, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від 23.10.1991 зазначено, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосувати до захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним, та розраховувати на певний стан речей.
За наявності відповідного рішення органу публічної влади щодо передання у користування земельної ділянки особі в останньої виникають правомірні очікування мирно володіти майном (право користування). При цьому такі правомірні очікування є об`єктом правового захисту згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України.
Підсумовуючи усе наведене вище, на підставі встановлених вище обставин справи та визначених відповідно до них правовідносин, беручи до уваги зазначені вище рішення ЄСПЛ,
суд доходить висновку, що під час виготовлення технічної документації та прийняття рішення в частині передачі для приватизації спірної земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Київською міською радою були допущені порушення вимог чинного земельного законодавства, оскільки не було взято до уваги відповідне судове рішення 1956 року про визначення порядку користування такою земельною ділянкою між попередніми землекористувачами та не було враховано реальний порядок користування земельною ділянкою, який склався на даний час між сторонами.
Зазначене унеможливлює обслуговування та користування позивачем наданою йому земельною ділянкою, її реєстрацію в Державному земельному кадастрі, а тому таке його право підлягає захисту в спосіб, обраний позивачем.
Водночас, з огляду на те, що оскаржуване рішення стосується декількох осіб, а не лише сторін у даній справі (що відображено у Переліку земельних ділянок, які передаються громадянам у приватну власність, який є Додатком до рішення ), суд вважає вірним визнати недійсним та скасувати лише 3 (третій) пункт вказаного рішення, який стосується безпосередньо позивача та відповідача, у зв`язку з чим позовні вимоги у цій частині підлягають частковому задоволенню.
Крім того, ураховуючи що вимога про скасування про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є похідною від основної вимоги про визнання недійсним та скасування рішення про приватизацію земельною ділянки, така вимога теж підлягає задоволенню. 
При цьому суд відхиляє доводи відповідача, наведені в заперечення позову, оскільки вони жодним чином не спростовують наведених вище обставин та доводів позивача. 
Вирішуючи заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд виходить з наступного.
Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Згідно із статтею 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Як встановлено судом, про порушення свого права позивач дізнався восени 2024 року, після того як у вересні 2024 року відповідач ОСОБА_3 звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до нього про визначення порядку користування спірною земельною ділянкою.
Жодних доказів на спростування зазначеної обставини відповідачем до суду не надано.
З даним позовом позивач звернувся до суду в листопаді 2024 року, тобто в межах встановленого законом трирічного строку позовної давності.
Наведене свідчить про те, що строк позовної давності позивачем не пропущено, а тому заява відповідача про застосування наслідків пропуску позовної давності є безпідставною та задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 258, 259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,-
У Х В А Л И В :
Позов  ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування рішення про приватизацію земельної ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень задовольнити частково.
Визнати недійсним та скасувати пункт 3 рішення Київської міської ради від 02.04.2009 № 258/1314 «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у Подільському районі м. Києва» в частині передачі у спільну часткову власність ОСОБА_3 та ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0846, розташованої по АДРЕСА_1 . 
Скасувати рішення державного реєстратора Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Кулик Наталії Михайлівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 33297920 від 30.12.2016. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Повне найменування сторін по справі:
позивач -  ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_1 ;
відповідачі:
- Київська міська рада, місцезнаходження: м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36, код ЄДРПОУ 22883141;
- ОСОБА_3 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Повний текст рішення складено 21.05.2026.

Суддя 	О. О. Ковбасюк