ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
19.05.2026	Справа № 911/178/26	

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Морозова С.М., при секретарі судового засідання Кот О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу 
за позовом Комунального підприємства "Фастівський комбінат комунальних підприємств" до Акціонерного товариства "Сенс Банк"
про зобов`язання вчинити дій, -

За участю представників сторін:
від позивача: Рашківська О.С. (адвокат за ордером серія АІ№2163646 від 27.03.2026); 
від відповідача: Самокиш В.Ю. (адвокат за довіреністю №024996/25 від 08.10.2025).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
21.01.2026 року Комунальне підприємство "Фастівський комбінат комунальних підприємств" звернулось до Господарського суду Київської області з позовною заявою про зобов`язання Акціонерного товариства "Сенс Банк" (відповідач) усунути перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні грошовими коштами, що знаходяться на рахунку останнього шляхом зняття обмеження з коштів позивача та поновлення фінансових операцій по ньому.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 29.01.2026 року позовну заяву було передано за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.02.2026 року матеріали справи №911/178/26 передано на розгляд судді Морозову С.М.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального провадження, підготовче засідання призначено на 31.03.2026.
23.02.2026 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що банк не чинить перешкод позивачу у користуванні коштами, які знаходяться на рахунку. В цей же час банк є виконавцем платіжних інструкцій ГУ ДПС у Київській області відповідно до вимог законодавства та зобов`язаний виконувати списання податкових боргів з рахунків позивача на вимогу податкового органу. При цьому, можлива відсутність коштів на рахунку позивача під час наявності від податкового органу вимоги про списання податкових боргів, на думку позивача, свідчить про блокування доступу останньому до його коштів, що є помилковим твердженням.
05.03.2026 до суду від відповідача надійшли доповнення до відзиву, в яких зазначено, що в реєстрі судових рішень наявні рішення в справах №320/5320/20 та №795/4-1036 якими стягнуто з позивача на користь податкової боргів.
05.03.2026 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що першочергове списання коштів на користь податкової порушує право працівників підприємства на своєчасне отримання заробітної плати.
09.03.2026 до суду від відповідача надійшли заперечення, в яких вказано, що банком не здійснено арештів, заморожування чи блокування коштів позивача. При цьому, надані позивачем виписки по рахунку останнього доводять, що платежі позивачем здійснюються в звичайному режимі.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.03.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.05.2026.
В судовому засіданні 19.05.2026 судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
У засіданнях здійснювалась фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, - 

ВСТАНОВИВ:
Як зазначено в позові, Комунальне підприємство «Фастівський комбінат комунальних підприємств» є клієнтом АТ «Сенс Банк», оскільки в цьому банку позивачу відкрито рахунок НОМЕР_1 , на підставі публічної пропозиції АТ «Сенс Банк» (відповідач) на укладення Договору на комплексне банківське обслуговування.
Оскільки позивач є державним підприємством, рахунок, відкритий у відповідача, передбачений для виплати заробітної плати та сплати податків, зборів і обов`язкових платежів до Державного бюджету України і є рахунком із спеціальним режимом, на які відповідно до вимог законодавства не накладається обмеження.
Втім, як зазначає позивач, з листопада 2025 року, з рахунку позивача банком здійснюється списання всіх грошових коштів наявних на рахунку позивача, незалежно від наданих позивачем платіжних інструкцій. 
Так, в грудні 2025 року працівники підприємства не отримали заробітної плати за листопад 2025 року та заробітної плати за першу половину грудня 2025 року і станом на 01 січня 2025 року заборгованість із заробітної плати складає 352 777,82 грн.
Позивач у позові вказав, що в телефонній розмові менеджер банку повідомила, що на рахунках «висять» холди.
Звертаючись до суду із даним позовом позивач просить суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні грошовими коштами, що знаходяться на рахунку останнього шляхом зняття обмеження з коштів позивача та поновлення фінансових операцій по ньому.
Відповідач заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначив, що банк є виконавцем платіжних інструкцій ГУ ДПС у Київській області відповідно до вимог законодавства та зобов`язаний виконувати списання податкових боргів з рахунків позивача на вимогу податкового органу. При цьому, можлива відсутність коштів на рахунку позивача під час наявності від податкового органу вимоги про списання податкових боргів не свідчить про блокування доступу позивачу до його коштів на рахунку.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до частин 1-2 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з частиною 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4); відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8).
Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України).
Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
Відповідно до частини 1 статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.
Згідно з частиною 3 статті 1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом.
Як вбачається з матеріалів справи, що підтверджено сторонами позивачу відкрито рахунок НОМЕР_1 , на підставі публічної пропозиції АТ «Сенс Банк» на укладення Договору на комплексне банківське обслуговування.
Так, згідно наданої позивачем до матеріалів справи виписки по рахунку № НОМЕР_1 в період листопада-грудня 2025 року, окрім операцій позивача зі сплати коштів та операцій зарахування коштів на рахунок позивача, наявні операції зі списання коштів в рахунок погашення боргів на рахунок ГУ ДКС України у Київській області.
Згідно зі статтею 51 Закону України "Про банки і банківську діяльність" для здійснення банківської діяльності банки відкривають та ведуть кореспондентські рахунки у Національному банку України та інших банках в Україні і за її межами, банківські рахунки для фізичних та юридичних осіб у гривнях та іноземній валюті. Банківські розрахунки проводяться у готівковій та безготівковій формах згідно із правилами, встановленими нормативно-правовими актами Національного банку України. При виконанні розрахункової операції банк зобов`язаний перевірити достовірність та формальну відповідність документа.
Відповідно до статті 55 Закону України "Про банки та банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Відповідно до абзацу першого п. 95.3 ст.95 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (далі - ПКУ) стягнення коштів з рахунків/електронних гаманців платника податків у банках, небанківських надавачах платіжних послуг/емітентах електронних грошей, обслуговуючих такого платника податків, та з рахунків платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритих у центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.
В цей же час, згідно з абзацом другим п. 95.5 ст. 95 ПКУ у разі якщо податковий борг виник у результаті несплати грошових зобов`язань та/або пені, визначених платником податків у податкових деклараціях або уточнюючих розрахунках, що подаються контролюючому органу в установлені ПКУ строки, стягнення коштів з рахунків/електронних гаманців такого платника у банках, небанківських надавачах платіжних послуг/емітентах електронних грошей здійснюється за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу без звернення до суду, за умови якщо такий податковий борг не сплачується протягом 90 календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку його сплати, та відсутності/наявності у меншій сумі непогашеного зобов`язання держави щодо повернення такому платнику податків помилково та/або надміру сплачених ним грошових зобов`язань, та/або бюджетного відшкодування податку на додану вартість. У разі наявності непогашеного зобов`язання держави перед платником податків у сумі, що є меншою за суму податкового боргу, ця норма застосовується в межах різниці між сумою податкового боргу та сумою зобов`язання держави.
Рішення про стягнення коштів з рахунків/електронних гаманців такого платника податків у банках, небанківських надавачах платіжних послуг/емітентах електронних грошей є вимогою стягувача до боржника, що підлягає негайному та обов`язковому виконанню шляхом ініціювання переказу у платіжній системі за правилами відповідної платіжної системи (абзац четвертий п. 95.5 ст. 95 ПКУ).
На підставі рішення суду або рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу про стягнення коштів з рахунків/електронних гаманців платника податків в рахунок погашення податкового боргу контролюючий орган ініціює стягнення коштів з рахунків/електронних гаманців платника податків на підставі платіжної інструкції на примусове списання (стягнення) коштів, доставленої самостійно представником контролюючого органу або надісланої рекомендованим листом.
Порядок виконання надавачами платіжних послуг дебетового переказу коштів без згоди платника визначений розд. IV Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року № 163.
Таким чином, суд погоджується із доводами відповідача, що списання коштів із рахунків платників податків у разі наявності податкового боргу є законною процедурою, що може здійснюватися, зокрема, за рішенням контролюючого органу в установлених Податковим кодексом випадках, у зв`язку з чим, негайне виконання банком вимог податкового органу не може бути кваліфіковане судом як блокування позивачу доступу до користування та розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на рахунку останнього.
Окрім того, посилання позивача на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду №320/9042/21 від 01.11.2021 року щодо того, що рахунки позивача є рахунками зі спеціальним режимом, а тому на них не може накладатись арешт чи тимчасове заморожування грошей не доводить обставин наявності на рахунку позивача арешту чи блокування доступу до коштів.
При цьому, згідно вказаної вище виписки, наданої позивачем до матеріалів справи, з рахунку позивача наявні списання коштів в якості сплати заробітних плат на користь працівників підприємства за жовтень та листопад 2025 року, зокрема платежі за: 06.11.2025 року, 10.11.2025 року, 11.11.2025 року, 13.11.2025 року, 17.11.2025 року, 18.11.2025 року, 19.11.2025 року, 08.12.2025 року, що по суті спростовує твердження позивача про неможливість останнього здійснювати виплату заробітних плат працівникам підприємства.
Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Законом України від 20.09.2019 №132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", було внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 цього кодексу з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів"
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
За результатами аналізу всіх наявних у справі доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що докази, надані позивачем на підтвердження фактів викладених в позовній заяві, не знайшли свого підтвердження.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
Стосовно інших доводів учасників справи, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З урахуванням зазначених положень ГПК України, суд прийшов до висновку про відсутність обумовлених законом підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим, в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.
Судові витрати покладаються на позивача у зв`язку з відмовою у позові у повному обсязі (на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).
Керуючись статтями 73-74, 76-79, 86, 129, 237-238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:
1. У задоволенні позову відмовити повністю.
2. Залишити за Комунальним підприємством "Фастівський комбінат комунальних підприємств" судовий збір, сплачений до державного бюджету.
3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
4. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складене 01.06.2026 року.

Суддя С. МОРОЗОВ