ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 травня 2026 року	справа № 380/3133/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Управління житлового господарства Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради про визнання протиправною та скасування відмови і зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей — ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до Управління житлового господарства Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради (далі — Управління, відповідач) із вимогами:
- визнати протиправною та скасувати відмову Управління житлового господарства Львівської міської ради, викладену у листі № 2501-вих6553 від 19.01.2026, в частині незарахування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та її неповнолітніх дітей на квартирний облік;
- зобов`язати Управління житлового господарства зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на квартирний облік у складі сім`ї учасника бойових дій ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, зарахувавши на квартирний облік як учасника бойових дій лише чоловіка позивача — ОСОБА_4 , безпідставно відмовив у зарахуванні на такий облік самої позивачки та її неповнолітніх дітей з підстави відсутності реєстрації їхнього місця проживання у місті Львові. Позивач зазначає, що така відмова є проявом надмірного формалізму, не враховує факту постійного проживання сім`ї у місті Львові, ігнорує спеціальні гарантії членів сім`ї учасника бойових дій, фактично розділяє сім`ю та призводить до звуження змісту соціального права на забезпечення житлом з урахуванням складу сім`ї, а тому суперечить статтям 3, 8, 24, 46, 47, 51 Конституції України, статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», статтям 34, 39, 40 Житлового кодексу Української РСР, частині другій статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та усталеній практиці Верховного Суду.
Ухвалою судді від 02.03.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами; відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
Копію ухвали про відкриття провадження у справі від 02.03.2026 та копію позовної заяви з додатками вручено відповідачу 06.03.2026, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення за ШКІ № R068067560276. Правом подати письмовий відзив на позовну заяву відповідач станом день розгляду справи не скористався, тому суд, керуючись ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вирішив справу за наявними матеріалами.
Розглянувши позовну заяву, додані до неї докази та наявні у справі матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.
ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 10.05.2008, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 10.05.2008.
Під час шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 .
ОСОБА_4 має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 . Зазначений статус і пов`язані з ним пільги учасникам бойових дій сторонами не оспорюються.
Листом Управління житлового господарства Львівської міської ради № 2501-вих-6553 від 19.01.2026 повідомлено, що відповідно до наказу директора Департаменту житлового господарства та інфраструктури від 15.01.2026 № 14 ОСОБА_4 (одного) зараховано на квартирний облік та включено до пільгового списку як учасника бойових дій; станом на 15.01.2026 він перебуває на квартирному обліку за № 29378 загальної черги та у списку для першочергового надання житла (учасник бойових дій) за № 10299.
Цим же листом відповідач відмовив у зарахуванні на квартирний облік дружини ОСОБА_1 та неповнолітніх дітей ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з тих підстав, що вони не зареєстровані за місцем проживання у місті Львові, а тому, на думку відповідача, відсутні правові підстави для зарахування їх на квартирний облік у Львівській міській раді.
Згідно з витягами з Реєстру територіальної громади ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
Водночас матеріалами справи підтверджується, що позивач та її неповнолітні діти фактично постійно проживають разом із чоловіком (батьком) у АДРЕСА_2 , де зареєстрований ОСОБА_4 . 
Факт постійного проживання підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 03.09.2025, актом обстеження матеріально-побутових умов від 15.09.2025, актом Товариства з обмеженою відповідальністю «Стимул-Сихів» від 15.09.2025, складеним з виходом на місце у присутності сусідів, а також довідкою Зборівської міської ради № 02.1-22/10 від 15.01.2026 про те, що ОСОБА_1 не перебуває на квартирному обліку у виконавчому комітеті Зборівської міської ради.
Не погоджуючись із відмовою у зарахуванні на квартирний облік себе та неповнолітніх дітей, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд керується таким.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
За змістом статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а органи місцевого самоврядування, реалізуючи делеговані повноваження у сфері житлової політики, зобов`язані діяти не формально, а з урахуванням реального змісту соціальних гарантій.
Статтею 24 Конституції України встановлено рівність громадян перед законом та заборону привілеїв чи обмежень за будь-якими ознаками. Стаття 46 Конституції України гарантує право громадян на соціальний захист, а стаття 47 передбачає, що громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Стаття 51 Конституції України встановлює, що сім`я перебуває під захистом держави.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються пільги, серед яких — першочергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та першочергове відведення земельних ділянок. Зміст цієї гарантії в системному зв`язку з нормами сімейного та житлового законодавства означає забезпечення житлом сім`ї учасника бойових дій, а не лише його як ізольованої особи, оскільки реалізація права на житло спрямована на забезпечення житлових умов сім`ї як єдиного соціального осередку.
Згідно зі статтею 34 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, беруться на облік для одержання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду. Статтями 36, 39, 40 цього Кодексу та Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затвердженими постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 № 470, визначено порядок взяття громадян на квартирний облік за місцем проживання. Водночас наведене законодавство не містить категоричної норми про те, що виключно наявність реєстрації місця проживання є єдиним та безумовним критерієм для реалізації права на облік; поняття «місце проживання» має тлумачитися у світлі чинного законодавства та з урахуванням фактичних обставин.
Так, відповідно до статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Отже, визначальним для встановлення місця проживання особи є факт її проживання у відповідному житлі, а не лише формальний запис про реєстрацію.
Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином, реєстрація має виключно обліково-інформаційний характер і не є правовстановлюючим фактом.
Зазначена правова позиція неодноразово підтверджена практикою Верховного Суду. Верховний Суд послідовно наголошує, що реєстрація місця проживання має інформаційно-обліковий характер і сама по собі не створює та не припиняє прав особи; органи влади не вправі пов`язувати обсяг прав особи виключно з формальною наявністю або відсутністю реєстрації, якщо фактичне проживання підтверджене належними та допустимими доказами. Натомість суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дослідити реальні обставини проживання особи, а не обмежуватися формальною перевіркою відомостей про реєстрацію.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово зазначав, що надмірний формалізм (пуризм) у застосуванні норм права є несумісним із принципом верховенства права та може призводити до порушення права особи на ефективний захист (рішення у справах «Bellet v. France», «Pйrez de Rada Cavanilles v. Spain», «Walchli v. France»). Згідно з усталеною практикою Верховного Суду надмірний формалізм органів публічної влади визнається порушенням принципу верховенства права, якщо він призводить до необґрунтованого обмеження соціального права особи.
У цій справі відповідач не спростував факту постійного проживання позивача та її неповнолітніх дітей у місті Львові, який підтверджується актами обстеження матеріально-побутових умов від 03.09.2025 та від 15.09.2025, актом ТОВ «Стимул-Сихів» від 15.09.2025 та іншими доказами. 
Не встановлено й обставин подвійного перебування позивача та дітей на квартирному обліку, що додатково підтверджується довідкою Зборівської міської ради № 02.1-22/10 від 15.01.2026 про їх неперебування на квартирному обліку за місцем реєстрації. Єдиною підставою для відмови у зарахуванні на квартирний облік відповідач визначив відсутність реєстрації місця проживання у місті Львові, що суперечить наведеним вище приписам частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
Крім того, суд враховує, що відповідно до частини першої статті 64 Житлового кодексу Української РСР та статті 3 Сімейного кодексу України до членів сім`ї належать дружина та діти. Забезпечення житлом одного члена сім`ї учасника бойових дій без урахування дружини та неповнолітніх дітей суперечить самій природі соціальної гарантії, передбаченої статтею 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яка спрямована на забезпечення житловими умовами сім`ї як єдиного соціального осередку. Невключення членів сім`ї до квартирного обліку штучно звужує обсяг соціальної гарантії, зменшує розрахункову житлову площу або можливий розмір грошової компенсації та фактично призводить до розділення сім`ї учасника бойових дій.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання реалізації конституційного права на соціальний захист і сформулював юридичні позиції, згідно з якими певні категорії громадян потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави; до них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі та виконують обов`язки із забезпечення суверенітету і територіальної цілісності держави, а також члени їхніх сімей (рішення від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 20.12.2016 № 7-рп/2016).
Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено критерії, відповідно до яких перевіряються рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, зокрема: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення. Оскаржуване рішення відповідача не відповідає наведеним критеріям, оскільки воно не враховує фактичного проживання сім`ї у місті Львові, ігнорує спеціальні гарантії членів сім`ї учасника бойових дій, базується виключно на формальній обставині відсутності реєстрації та призводить до звуження змісту соціального права.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що відмова Управління житлового господарства Львівської міської ради, викладена у листі № 2501-вих-6553 від 19.01.2026, у частині незарахування ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей на квартирний облік є протиправною та підлягає скасуванню, а позовна вимога про визнання її протиправною і скасування - задоволенню.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій або вчинити певні дії. Згідно з пунктом 10 частини другої цієї ж статті суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11) зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Статтею 13 Конвенції передбачено право кожного, чиї права та свободи порушено, на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. При цьому під ефективним способом захисту слід розуміти такий, що забезпечує поновлення порушеного права, є адекватним наявним обставинам та виключає подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
З огляду на викладене, оскільки судом встановлено протиправність відмови відповідача та підтверджено факт постійного проживання позивача і її неповнолітніх дітей у складі сім`ї учасника бойових дій, належним та ефективним способом захисту порушеного права є зобов`язання Управління житлового господарства Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради повторно розглянути питання про зарахування ОСОБА_1 та неповнолітніх дітей на квартирний облік у складі сім`ї учасника бойових дій ОСОБА_4 з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні суду.
Суд враховує, що відповідно до принципу розподілу влади та з огляду на дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування у сфері ведення квартирного обліку суд не підміняє суб`єкта владних повноважень і не вирішує по суті питань, віднесених до його виключної компетенції, зокрема щодо безпосереднього внесення осіб до облікових списків та визначення черговості. Натомість зобов`язання повторно розглянути звернення з урахуванням правової оцінки суду є таким способом захисту, що відповідає висновкам Верховного Суду та забезпечує реальне, а не формальне поновлення прав позивача.
Відповідно до положень частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу; в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач, на якого покладено обов`язок доказування правомірності оскаржуваного рішення, належними та допустимими доказами не довів наявності законних підстав для відмови у зарахуванні позивача та її неповнолітніх дітей на квартирний облік, а так само не спростував факту їх постійного проживання у місті Львові у складі сім`ї учасника бойових дій.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову: позовна вимога про визнання протиправною та скасування відмови підлягає задоволенню повністю, а вимога зобов`язального характеру - задоволенню шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути відповідне питання, що є належним та ефективним способом захисту порушеного права.
Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. 
З урахуванням сплаченого позивачем судового збору у розмірі 1331,20 грн та задоволення вимоги немайнового характеру судові витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 2, 5, 6, 8-10, 14, 72-77, 90, 139, 159, 241-246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати відмову Управління житлового господарства Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, викладену у листі № 2501-вих-6553 від 19.01.2026, в частині незарахування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та її неповнолітніх дітей — ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на квартирний облік.
Зобов`язати Управління житлового господарства Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради (ЄДРПОУ 23948687) повторно розглянути питання про зарахування ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на квартирний облік у складі сім`ї учасника бойових дій ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні суду.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління житлового господарства Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради (ЄДРПОУ 23948687) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Желік О.М.