Справа № 530/759/26
2/530/692/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А І Н И

14.05.2026 року  Зіньківський районний суд Полтавської області в складі головуючого судді Ситник О.В., за участю секретаря Тараненко Т.І. розглянувши у судовому засіданні в порядку загального позовного провадження, в місті Зіньків, Полтавської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,
в с т а н о в и в:
До Зіньківського районного суду Полтавської області надійшов позовОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
З позову вбачається, що позивач та відповідачка уклали шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Зіньківського районного управління юстиції Полтавської області 27 жовтня 2007 року, актовий запис № 123 (а.с.7). Ві даного шлюбу сторони мають двох дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач вказує, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі останнім часом подружні відносини між подружжям погіршились, немає спільного господарства та спільного бюджету ,ніяких подружніх почуттів не залишилося, з липня 2025 року відповідач проживає з донькою в Німеччині , відсутні почуття взаємоповаги та взаєморозуміння , в зв`язку з чим вони втратили один до одного почуття поваги і любові , причиною та перешкодою для подальшого існування їх сім`ї є те, що вони зовсім різні люди , з різними інтересами і уподобаннями , на цьому грунті виникають сварки в сім`ї, що негативно впливають на психічний розвиток їх неповнолітніх дітей .При таких обставинах спільне проживання з ОСОБА_2 і подальше збереження їх сім`ї неможливе та буде суперечити інтересам ОСОБА_1 та інтересам дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підстав для примирення та збереження їх сім`ї немає, шлюб розривається вперше. Після розірвання шлюбу їх неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 буде проживати разом з батьком ОСОБА_1 який самостійно власними силами намагається матеріально забезпечити, доглядати та виховувати сина, а також виконувати всі інші обов`язки покладені на нього законом та необхідних для належного утримання дитини. ОСОБА_3 більш прихильний до тата, який має роботу, самостійний регулярний дохід і власне постійне місце проживання. Тобто син повністю перебуває на утриманні батька який несе всі витрати пов`язані з вихованням та утриманням дитини. Донька ОСОБА_4 буде проживати з мамою і знаходиться на повному її утриманні. Враховуючи вищевикладене позивач звернувся з позовом до суду в якому просить ухвалити рішення, яким розірвати шлюб, визначити місце проживання сина ОСОБА_3 з батьком та встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 як батьком, сина ОСОБА_3 за відсутності ОСОБА_2 як матері.
Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області відкрито провадження в цивільній справі позовного провадження та підготовче судове засідання призначено на 29.04.2026 року, в підготовче судове засідання учасники справи не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, заперечень клопотань до суду не надіслали. Підготовче засідання в справі було закрите та призначено справу до судового розгляду. 
В судове засідання 14.05.2026 сторони не з`явились, від сторони позивача ОСОБА_1 до суду надійшло клопотання про підтримання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності ( а.с.33), відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву в якій зазначила про те, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує, що місце проживання їх сина ОСОБА_3 буде визначено разом з батьком та просить провести розгляд справи за її відсутності ( а.с.46).
Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до статей 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення.
Відповідно до ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.
Судом встановлено , що позивачем по справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , фактично проживаючий за адресою АДРЕСА_1 , разом зі своїм сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. Дружина ОСОБА_2 з липня 2025 року за даною адресою не проживає. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Зіньківського районного управління юстиції Полтавської області 27 жовтня 2007 року, актовий запис № 123 (а.с.7). Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в свідоцтвах про народження яких сторони записані батьками (а. с.8,11).
Шлюбні відносини між сторонами фактично припинилися через втрату почуття взаємоповаги, взаєморозуміння і поваги.
Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.
Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги пояснення сторін, суд вважає, що причини, що спонукають її наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.
Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу.
Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.
Відповідно до ч. 2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.
Відповідно до ст. 113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право залишити його після розірвання шлюбу.
У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя зазначається: якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті.
При таких обставинах справи суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами немає, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя і тому суд приходить до висновку про розірвання шлюбу між сторонами.
Враховуючи вищезазначене позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню.
Що стосується позовних вимог про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено , що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає з батьком ОСОБА_1 за адресою його місця проживання, АДРЕСА_1 , що підтверджується поясненням свідків, позивач має матеріальний дохід , з письмових пояснень свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вбачається, що вони знають ОСОБА_1 та охарактеризували його з позитивної сторони, підтвердили що дійсно дружина ОСОБА_2 постійно проживає з донькою в Німеччині ,але з якого точно часу сказати не можуть ,більше року до України не приїздить. Їх син ОСОБА_3 постійно проживає разом з батьком та перебуває на утриманні батька ОСОБА_1 ,який матеріально забезпечує сина, доглядає та виховує . ОСОБА_2 участі у вихованні сина ОСОБА_3 не приймає ( а.с.19-22).
Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно ч. 1ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
У принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, записано: «...Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення».
У частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27 вересня 1991 року вказано: «Держави - учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи».
Статтями 8,11,12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402визначено: «... Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вихованням в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці».
Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091 / 13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд по правам людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по - перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - XII визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.
Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.
Також, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - XII, та положення національного законодавства.
Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини.
У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове.
Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн - учасниць.
Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.
Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Судом встановлено , що сторони мають сина, в позовних вимогах позивач прохав визначити місце проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після вивчення всіх доказів по справі в їх сукупності, суд прийшов до переконання про задоволення позову в цій частині.
Що стосується позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без участі матері ОСОБА_2 то суд виходить з наступного:
Згідно копії свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Полтава і його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.8).
Сторони разом не проживають, син проживає разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно пояснень свідків вбачається ,що за адресою: АДРЕСА_1 дійсно проживають ОСОБА_1 та його син ОСОБА_3 ,який знаходиться на вихованні та утриманні батька.
Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.
Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Згідно з п. 2 ч. 1ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.
Згідно ч.2ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Судом встановлено та не заперечувалось ОСОБА_2 те, що неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає з своїм батьком, який створив всі умови для проживання дитини, здійснює опіку над ним, доглядає та піклується про його стан здоров`я. Дитина проживає окремо від матері.
З урахуванням зазначеного, на підставі досліджених доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, підлягають задоволенню .
За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
Керуючись ст.ст.24,104,110,111,112,113,115,155,157,160СК України, ст.ст.1,2,4,7,8,12,13,19, 30,200,208,228-229,258,263-268,315,354ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, - задоволити.
Шлюб укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Зіньківського районного управління юстиції Полтавської області 27 жовтня 2007 року, актовий запис № 123 - розірвати.
Після розірвання шлюбу відповідачу ОСОБА_2 - залишити прізвище « ОСОБА_8 ».
Визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,РНОКПП НОМЕР_2 за адресою місця проживання та реєстрації: АДРЕСА_1 .
Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,РНОКПП НОМЕР_2 , самостійно, без будь-якої сторонньої допомоги та без участі матері, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 виховує та повністю утримує свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за на слідками апеляційного перегляду.

Суддя	О. В. Ситник