ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року 
м. Київ

cправа № 916/662/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Вронська Г.О. - головуюча, Баранець О.М., Мамалуй О.О.,

за участю секретаря судового засідання Дуб С.І.,

представників учасників справи:
від позивача: Лизуненка С.О.,
від відповідача: Явченко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укрсиббанк"

на рішення Господарського суду Одеської області (Мостепаненко Ю.І.)
від 12.09.2025

та на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду (Ярош А.І., Діброва Г.І., Савицький Я.Ф.)
від 17.02.2026 (повний текст складено 19.02.2026)

у справі за позовом Акціонерного товариства "Укрсиббанк"

до територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради

про звернення стягнення на предмет іпотеки

ІСТОРІЯ СПРАВИ
ПРОВАДЖЕННЯ У СУДАХ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Короткий зміст позовних вимог
1. Акціонерне товариство "Укрсиббанк" (далі - Позивач, Скаржник) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради (далі - Відповідач) про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 6786175, що визнана відумерлою спадщиною та передана у власність територіальної громади міста Одеси.
2. Позов обґрунтовано порушенням Відповідачем зобов`язань за кредитним договором.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
3. Господарський суд Одеської області рішенням від 12.09.2025, залишеним без змін Центральним апеляційним господарським судом у постанові від 17.02.2026 у справі № 916/662/25, у задоволенні позову відмовив.
4. Судові рішення, зокрема, мотивовані таким:
- несплата споживчого кредиту не є майновою шкодою, а отже заборгованість за кредитним договором не підпадає під положення статті 1231 ЦК України;
- набуття територіальною громадою прав та обов`язків ОСОБА_1 як відумерлої не може само по собі свідчити про переривання вказаного строку позовної давності, який на момент смерті боржника вже сплив. Позовна давність не може розпочати свій перебіг повторно після того, як вона закінчила свій перебіг у зв`язку із відумерлістю спадщини;
- Позивач мав можливість реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки після того, як йому стало відомо про порушення кредитних зобов`язань ще за життя позичальника, у межах трирічного строку позовної давності. Однак у строк, визначений законодавцем для звернення до суду з метою захисту порушеного права кредитора за іпотечним зобов`язанням, Банк не вчиняв жодних дій, спрямованих на звернення стягнення на предмет іпотеки.
Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу, та стислий виклад позиції інших учасників справи
5. 16 березня 2026 року Скаржник, засобами поштового зв`язку, подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить:
- передати справу на розгляд Великої палати Верховного Суду;
- скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 12.09.2025 та постанову Південно-Західного апеляційного господарського суду від 17.02.2026 у справі № 916/662/25 про відмову у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі;
6. Підставами касаційного оскарження Скаржник зазначає пункти 1, 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
7. В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, Скаржник зазначив що суди попередніх інстанцій невірно застосували положення частини 4 статті 1277 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), не застосували висновки Верховного суду викладені у постановах від 19.05.2025 у справі № 372/1162/24, від 31.03.2025 у справі №539/362/23, Великої Палати Верховного суду від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц.
8. В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини 2 статті 287 ГПК України, Скаржник зазначив про необхідність відступити від висновку Верховного суду від 30.10.2024 у справі № 916/4921/23 (на який послались суди попередніх інстанцій) відповідно до якого: "З огляду на викладене вище, позовна давність за вимогами у цій справі про звернення стягнення на предмет іпотеки розпочала свій перебіг у 2014 році, з моменту реалізації Банком права на дострокове повернення кредиту шляхом подання позову у справі № 523/7026/14-ц, та, відповідно, спливла у 2017 році. Банк звернувся до суду з цим позовом (до територіальної громади про звернення стягнення на предмет іпотеки) у 2023 році, тобто з пропуском позовної давності".
Необхідність відступлення від вищезазначеного висновку, на думку Скаржника, полягає у незастосуванні Верховним Судом у вказаній постанові положень частини 1 статті 261 ЦК України, пункту 2 частини 1 статті 263 ЦК України, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби" від 30.03.2020, Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" від 15.03.2022.
9. 10 червня 2026 року, в межах встановленого Верховним Судом строку, Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.
Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій
10. 21 грудня 2006 року між Позивачем (банк) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір про надання споживчого кредиту № 11101418000 (далі - Договір), відповідно до пункту 1.1. якого банк зобов`язувався надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 43 800 (сорок три тисячі вісімсот) дол. США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором.
11. Строк кредитування: 252 місяці (п. 1.2 Договору).
12. Надання кредиту (грошових коштів) здійснюється у наступний термін: з 21 грудня 2006 року по 21 грудня 2027 року (п. 1.2.1 Договору).
13. Відповідно до п. 1.2.2 Договору, позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (додаток №1 до договору), але в будь-якому випадку не пізніше 21 грудня 2027 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного терміну (достроково) відповідно до умов розділу 11 цього договору на підставі будь-якого з п.п. 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 Договору. Позичальник зобов`язується повернути суму кредиту та сплатити проценти, комісії штрафи та інші платежі згідно умов договору на рахунок Позивача.
14. Згідно п. 1.3.1 Договору, за використання кредитних коштів протягом 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 11,3% річних. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п. 9.2. Договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку, передбаченому п. 9.2. Договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці.
15. Відповідно до п. 1.3.2 Договору, сторони домовились, що за умовами Договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених частиною 1 п. 9.2. Договору.
16. В п. 1.4 Договору передбачено, що кредит надається позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника), а саме на: придбання квартири, зазначеної пунктом 2.1.
17. Згідно п. 2.1 Договору, у забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Договором банком приймається: застава нерухомості, а саме 2-кімнатна квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , порука фізичної особи ОСОБА_2 .
18. Кредит, наданий банком, також забезпечується всім належним позичальнику майном і коштами, на які може бути звернене стягнення в порядку, установленому законодавством України (п. 2.2 Договору).
19. Згідно п. 5.5 Договору, у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісії строком більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов договору та/або у випадку порушення позичальником та/або заставодавцем та/або поручителем та/або гарантом умов укладеного з банком Договору щодо належного та своєчасного забезпечення виконання зобов`язань визначених за цим договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку встановленому розділом 11 цього Договору.
20. Відповідно до п. 5.7 Договору, у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань по своєчасному поверненню кредиту та/або сплати процентів та/або комісій банк має право стягнути з позичальника суму боргу, в тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет забезпечення, зазначений в п. 2.1. Договору, та інше майно позичальника.
21. Згідно п. 9.1 Договору, у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором, відшкодування заборгованості перед банком за цим договором проводиться шляхом стягнення з поручителя/гаранта (у разі їх наявності), чи шляхом звернення стягнення на заставлене майно, що є забезпеченням за даним договором та/або активи (кошти і майно) позичальника на вибір банку.
22. Відповідно до ст.ст. 525, 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання обставин визначених у п.п.2.3., 4.9, 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 7.4., 9.2., 9.14. Договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення Позичальником порушень умов за цим Договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким що настав на 32 (тридцять другий) календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 (сорока) календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким що настав на 41 (сорок перший) календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку (п. 11.1 Договору).
23. Зазначене у п. 11.1 Договору повідомлення (вимога) банку надсилається листом (цінним з описом та повідомленням про вручення) або доставляється кур`єром на адресу позичальника, що вказана у розділі 12 Договору (п. 11.2 договору).
24. Додатком №1 до Договору є графік погашення платежів із визначеним розміром обов`язкового щомісячного платежу позичальника у період з лютого 2007 року по грудень 2027 року.
25. 13 жовтня 2008 року між банком та позичальником укладено додаткову угоду №1 до Договору, відповідно до якої сторони домовились, що нова адреса прописки та листування пані ОСОБА_1 є: АДРЕСА_1 .
26. 13 жовтня 2008 року між банком та позичальником укладено додаткову угоду №3 до Договору, відповідно до якої сторони п. 1.3.4. Договору, а також додаток №1 до Договору, виклали в новій редакції.
27. Додатком №1 до додаткової угоди №3 до Договору є графік погашення платежів із визначенням дати платежу та сумою залишку максимально допустимої заборгованості за кредитом.
28. 13 вересня 2010 року між банком та позичальником укладено додаткову угоду № 2 до Договору щодо зміни процентної ставки по кредиту за основною сумою боргу, за умовами якої сторони домовились, зокрема, про те, що з 13.10.2010 за використання кредитних коштів за Договором встановлюється процентна ставка у розмірі 11,3 % річних в доларах США, якщо після підписання цієї додаткової угоди не буде встановлена інша процентна ставка згідно умов Договору.
29. Також, 21 грудня 2006 року між Позивачем (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладено іпотечний договір, відповідно до пункту 1.1 якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно - квартиру, зазначену в п. 1.4 Договору.
30. Іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань іпотекодавця за договором № 11101418000 від 21.12.2006 (далі - кредитний договір 1), кредитний договір № 11101418000 від 21.12.2006 (далі - кредитний договір 2). Разом кредитний договір 1, кредитний договір 2, далі названі "Кредитний договір", а саме: але не обмежуючись наступними зобов`язаннями (п. 1.2 Договору).
31. Відповідно до п. 1.2.1 іпотечного договору, зобов`язання по поверненню в повному обсязі отриманих, в порядку та на умовах відповідно до кредитного договору 1 кредитних коштів у 43800 доларів США.
32. Згідно п. 1.2.2 іпотечного договору, зобов`язання по поверненню отриманого кредиту за кредитним договором 1 встановлено згідно з Графіком погашення, що є додатком до кредитного договору, повернення кредиту рівними платежами щомісячно до 10 числа, починаючи з 12.02.2007 року по 10.11.2027 по 174 долари США, також з 21.12.2027 року - 300 доларів США, але в будь-якому випадку кредит підлягає поверненню не пізніше 21.12.2027, якщо інший строк повернення кредиту не встановлено у відповідності до зазначеного кредитного договору.
33. Відповідно до п. 1.2.3 іпотечного договору, зобов`язання по сплаті процентів за кредит у розмірі: 11,3% річних.
34. Відповідно до п. 1.2.4 іпотечного договору, зобов`язання по сплаті неустойки (штрафи, пені) у порядку та строки зазначені в кредитному договорі 1.
35. В п. 1.2.5 іпотечного договору, передбачено, що іпотекою також забезпечується в повному обсязі вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування витрат понесених іпотекодержателем і пов`язаних з пред`явленням вимоги по зобов`язанням за кредитним договором 1 і зверненням стягнення на предмет іпотеки.
36. Згідно п. 1.3 іпотечного договору, іпотекою також забезпечується зобов`язання, зазначені в п. 1.2 цього договору, у разі їх зміни - збільшення чи зменшення, - якщо така зміна обумовлена застосуванням умов кредитного договору або додаткових угод до нього щодо збільшення чи зменшення суми кредиту, плати за кредит (комісій та процентних ставок), неустойки (штрафи, пені).
37. Предмет іпотеки: вид нерухомого майна - квартира АДРЕСА_2 ; опис: двохкімнатна квартира; площа: загальна - 41,6 кв. м., житлова 28,4 кв. м (п. 1.4.1., 1.4.2. іпотечного договору).
38. Відповідно до п. 2.1.1 іпотечного договору, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами.
39. Згідно п. 4.1 іпотечного договору, звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у: - випадках, зазначених в п.п. 2.1.1. - 2.1.2. цього договору іпотеки, або: - у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором (пункт 4.1 Іпотечного договору).
40. В п. 4.2 іпотечного договору, передбачено, що звернення стягнення здійснюється, зокрема на підставі: рішення суду.
41. Цей договір підлягає нотаріальному посвідченню та обтяження за цим договором підлягають державній реєстрації. Договір діє до повного виконання зобов`язань, що забезпечені іпотекою за цим Договором (пункт 6.1 Іпотечного договору).
42. Цей Договір укладається з реєстрацією обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек, витрати по реєстрації в цьому реєстрі несе Іпотекодавець. Порядок реєстрації обтяжень нотаріусом роз`яснено (пункт 6.2 Іпотечного договору).
43. Ця іпотека зберігає силу у випадку, коли у встановленому законом порядку відбувається переведення Іпотекодавцем боргу за кредитним договором на іншу особу (пункт 6.8 Іпотечного договору).
44. Договір іпотеки підписано сторонами, посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М. та зареєстровано в реєстрі за № 4606.
45. У зв`язку з невиконанням позичальником - ОСОБА_1 кредитних зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 11101418000 від 21.12.2006 з додатковими угодами до нього, банк в жовтні 2015 та в подальшому в січні 2016 року (після повернення ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25.11.2015 позовної заяви для її подачі до належного суду) звернувся з позовом про стягнення кредитної заборгованості до Приморського районного суду м. Одеси.
46. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.09.2017 у справі №522/1121/16-ц, яке набрало законної сили 11.04.2019 встановлено обставини: отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 43800,00 дол. США, невиконання позичальником - ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 11101418000 від 21.12.2006 р., наявність заборгованості ОСОБА_1 перед банком станом на 20.10.2015 у розмірі 30818,53 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ на вказану дату дорівнює 666220,68 грн США та 22881, 75 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Позивача заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 30818, 53 доларів США та 22881, 75 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 27618,00 дол. США; заборгованість по процентам за користування кредитними коштами - 3200,53 дол. США; пеня за прострочення сплати кредиту - 9225,73 грн.; пеня за прострочення сплати процентів - 13656,02 грн., а також судовий збір у розмірі 10336,54 грн.
47. За час виконання рішення суду з 2017 року по 2025 року було погашено лише 214,18 дол. США, що зараховані на погашення процентів. В іншій частині рішення залишається невиконаним. На підтвердження зазначеного, надано довідку щодо сум, які надійшли в погашення згідно рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.09.2017 у справі №522/1121/16-ц.
48. Рішенням Суворовського районного суду від 09.07.2024 у справі №523/10352/23, яке набрало законної сили 27.08.2024, в порядку статті 1277 ЦК України визнано відумерлою спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та включає належні їй за життя на праві приватної власності: квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 41,6 кв.м., житловою площею 28,4 кв.м., реєстраційний номер майна: 6786175, та передано її у комунальну власність Відповідачу.
49. Зазначеним рішенням Суворовського районного суду від 09.07.2024 у справі №523/10352/23 встановлено наступне:
- відповідно до копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, вбачається що ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено актовий запис про смерть від 04.08.2021 за № 1449;
- 08.11.2022 Позивач звернувся до Суворовської державної нотаріальної контори у м. Одеса з вимогою до спадкоємців ОСОБА_1 про виконання зобов`язань по кредитному договору;
- Суворовська державна нотаріальна контора перенаправила вимогу приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю. за місцем відкриття спадщини;
- листом від 03.05.2023 приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю. повідомила, що після померлої у серпні 2021 року - ОСОБА_1 спадкоємці відсутні, спадкова справа № 43/2021. Квартира АДРЕСА_2 , залишається зареєстрованою за померлою ОСОБА_1 
- із витребуваної на ухвалу суду копії спадкової справи №43/2021, заведеної після смерті ОСОБА_1 , слідує, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 (донька спадкодавиці) як спадкоємиця першої черги в порядку спадкування за законом подала заяву про відмову від прийняття спадщини. Разом з ОСОБА_1 на момент її смерті за адресою: АДРЕСА_1 ніхто зареєстрованим не значився. Заповітів/спадкових договорів за життя ОСОБА_1 складено не було, що слідує з Витягу зі спадкового реєстру. Наведене свідчить, що спадкоємиця першої черги відмовилась від прийняття спадщини. Інших заяв про прийняття спадщини матеріали спадкової справи не містять.
50. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєсту прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 409591112 від 24.01.2025 р. щодо об`єкта нерухомого майна - квартири, що знаходиться адресою: АДРЕСА_1 (номер об`єкта в РПВН: 6786175, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3009630951100), зазначене нерухоме майно 18.09.2024 зареєстровано за Одеською міською радою на підставі рішення суду, серія та номер 523/10352/23, виданого Суворовським районним судом м. Одеси - 09.07.2024 р.
51. Крім того, 21.12.2006 р. державним реєстратором Єременко І.М. внесено записи про іпотеку - №56770650 на підставі іпотечного договору, серія та номер 4606, виданий 21.12.2006 приватним нотаріусом ОМНО Нікітюк О.М. (Іпотекодержатель - Позивач, Боржник - ОСОБА_1 .
52. Предметом позову у даній справі є вимога Позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 6786175, яка рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09.07.2024 року визнана відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_1 та передана у власність Відповідача.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
53. Верховний Суд заслухав суддю-доповідача, пояснення представників учасників справи, перевірив у межах доводів та вимог касаційної скарги, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, з урахуванням викладеного у відзиві, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, виходячи зі встановлених фактичних обставин справи, та дійшов таких висновків.
54. Скаржник просить передати справу № 916/662/25 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки вважає, що справа містить виключну правову проблему щодо вирішення питання можливості звернення стягнення на відумерле майно, яке є предметом іпотеки.
55. Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
56. Тобто, по-перше, правова проблема має існувати не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності; мають існувати обставини, з яких вбачається, що відсутня стала судова практика у відповідних питаннях, поставлені правові питання не визначені на нормативному рівні, відсутні процесуальні механізми вирішення такого питання тощо; по-друге, вирішення виключної правової проблеми вплине на забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.
57. Про виключність правової проблеми з точки зору якісного критерію можуть свідчити такі обставини: з касаційної скарги вбачається, що суди припустилися явної й грубої помилки у застосуванні норм процесуального та матеріального права, в тому числі свавільного розпорядження повноваженнями, й перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду потрібен з метою унеможливлення її повторення у подальшій судовій діяльності; норми матеріального чи процесуального права були застосовані судами першої чи апеляційної інстанцій таким чином, що постає питання щодо дотримання принципу пропорційності, тобто забезпечення належного балансу між приватними та публічними інтересами; наявні колізії в нормах матеріального права, що викликає необхідність у застосуванні аналогії закону чи права, або постає питання щодо дотримання принципу верховенства права.
58. При цьому справа буде мати принципове значення, якщо йдеться про правове питання, яке потребує пояснення і зустрічається у невизначеній кількості справ у разі, якщо надана на нього відповідь піддається сумніву або якщо існують різні відмінні позиції і це питання ще не вирішувалося вищою судовою інстанцією, а також необхідне тлумачення щодо застосування нових законів. Разом з тим не є виключною правовою проблемою правове питання, відповідь на яке є настільки ясною і чіткою, що вона може бути знайдена без будь-яких проблем.
59. Верховний Суд зазначає, що застосування таких критеріїв є сталим і послідовним, викладеним Верховним Судом і Великою Палатою Верховного Суду у низці судових рішень (від 10.07.2019 у справі №431/5643/16-ц, від 28.04.2020 у справі №357/13182/18, від 23.06.2020 у справі №910/8130/17, від 09.07.2020 у справі №610/1065/18, від 15.09.2020 у справі №910/32643/15, від 13.10.2020 у справі №640/17296/19, від 23.10.2020 у справі №906/677/19, від 14.04.2021 у справі №757/50105/19, від 22.04.2021 року у справі №640/6432/19, від 28.04.2021 у справі №916/1977/20, від 18.05.2021 у справі №758/733/18). У вказаних постановах також зазначено, що виключна правова проблема, необхідність для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики є оціночними поняттями.
60. Клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у цій справі не містить аргументовано переконливого обґрунтування наявності глибоких розходжень у судовій практиці щодо застосування однієї і тієї ж норми права, в тому числі наявності правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному у справах з подібними правовідносинами; не викладено правової проблеми, яка б потребувала узгодження висновків Верховного Суду, зроблених за результатами розгляду справ судами різних юрисдикцій; за відсутності також і посилання на справи, у яких виникає проблема правозастосування з подібними правовідносинами.
61. Питання щодо застосування статті 320 ГПК України, за наведеними Скаржником доводами та покликаннями, не відповідає вимогам статті 302 ГПК України та не свідчить про наявність обґрунтованої та мотивованої необхідності передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
62. Отже, заявлене Скаржником клопотання не містить належного обґрунтування передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, які визначені частиною шостою статті 302 ГПК України.
63. З огляду на викладене вище, відсутні підстави для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а тому у задоволенні клопотання Скаржника про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.
64. Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
65. Скаржник у касаційній скарзі стверджує, що суди попередніх інстанцій невірно застосували положення частини 4 статті 1277 ЦК України, не застосували висновки Верховного суду викладені у постановах від 19.05.2025 у справі № 372/1162/24, від 31.03.2025 у справі №539/362/23, Великої Палати Верховного суду від 14.12.2022 у справі № 461/12525/15-ц.
66. Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
67. Згідно зі статтею 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства, зокрема, є справедливість, добросовісність та розумність.
68. У справі, що розглядається, предметом розгляду є вимога Позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 6786175, яка рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09.07.2024 року відумерлою спадщиною після смерті ОСОБА_1 та передана у власність Відповідача.
69. Суди попередніх інстанцій у цій справі дійшли висновку, що Позивач мав можливість реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки після того, як йому стало відомо про порушення кредитних зобов`язань ще за життя позичальника, у межах трирічного строку позовної давності. Однак у строк, визначений законодавцем для звернення до суду з метою захисту порушеного права кредитора за іпотечним зобов`язанням, Банк не вчиняв жодних дій, спрямованих на звернення стягнення на предмет іпотеки..
70. Водночас Скаржник в касаційній скарзі вказує на те, що суди першої та апеляційної інстанції не враховали висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у вказаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду.
71. У зв`язку з цим Суд зауважує, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
72. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 вказала, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
73. При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
74. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.
75. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.
76. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
77. Перевіривши доводи Скаржника та проаналізувавши постанови Верховного Суду, наведені у касаційній скарзі, в контексті подібності правовідносин та встановлених судами обставин справи, Суд дійшов наступних висновків.
78. Предметом розгляду справи № 372/1162/24, на яку посилається Скаржник, було визнання укладеним спадщини відумерлою Суд першої інстанції заяву задовольнив, однак апеляційний суд це рішення скасував та відмовив у задоволенні заяви, виходячи з відсутності підстав для визнання спадщини відумерлою. Верховний Суд у постанові від 19.05.2025 у справі № 372/1162/24 зазначив, що позивач не наділена правом кредитора до померлого боржника у зв`язку з тим, що не виконала зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим погодився з висновками апеляційного суду про відсутність підстав для визнання спадщини відумерлою.
79. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2022 у справі №461/12525/15-ц, на яку посилається Cкаржник, зауважила, що:
"71. … спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. При цьому слід зауважити, що якщо спадкоємці повинні заявити про прийняття спадщини у строк шість місяців із часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України), то територіальна громада зобов`язана подати заяву про визнання спадщини відумерлою лише після спливу одного року із часу відкриття спадщини (частина друга статті 1277 ЦК України).
73. … орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належним позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу".
80. Суд погоджується, що територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до ст.1231 ЦК. Водночас Верховний Суд зауважує, що згідно зі ст.256 ЦК звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу має здійснюватися в межах позовної давності.
81. За змістом ст.626 ЦК заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.
82. При цьому, у справі №461/12525/15-ц Велика Палата Верховного Суду не робила будь-які висновки щодо позовної давності, і це питання не було предметом розгляду.
83. Суд відхиляє посилання Скаржника на ухвалу Верховного Суду від 31.03.2025 у справі № 539/362/23, якою відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області на ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15.01.2025 та постанову Полтавського апеляційного суду від 06.03.2025 в справі за заявою обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Лубнитеплоенерго" про заміну сторони виконавчого провадження, оскільки така ухвала не є тим судовим рішенням, про яке йдеться у пункті 1 частини другої статті 287 ГПК України.
84. Таким чином, правовідносини у цій справі № 916/662/25 не є подібними з правовідносинами у справах № 372/1162/24, № 539/362/23, № 461/12525/15-ц за предметом та підставами позову, за фактично встановленими обставинами справи, а отже, і за матеріально-правовим регулюванням.
85. Враховуючи викладене, перевіривши доводи Скаржника, наведені у касаційній скарзі, Суд не знайшов підтверджень обґрунтованості тверджень щодо неврахування судами попередніх інстанцій у цій справі висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, з огляду на нерелевантність вказаної Скаржником судової практики. 
86. Отже, Суд відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.
87. Щодо оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287, Суд зазначає таке.
88. В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини 2 статті 287 ГПК України, Скаржник зазначив про необхідність відступити від висновку Верховного суду від 30.10.2024 у справі № 916/4921/23 (на який послались суди попередніх інстанцій) відповідно до якого: "З огляду на викладене вище, позовна давність за вимогами у цій справі про звернення стягнення на предмет іпотеки розпочала свій перебіг у 2014 році, з моменту реалізації Банком права на дострокове повернення кредиту шляхом подання позову у справі № 523/7026/14-ц, та, відповідно, спливла у 2017 році. Банк звернувся до суду з цим позовом (до територіальної громади про звернення стягнення на предмет іпотеки) у 2023 році, тобто з пропуском позовної давності".
89. Необхідність відступлення від вищезазначеного висновку, на думку Скаржника, полягає у незастосуванні Верховним Судом у вказаній постанові положень частини 1 статті 261 ЦК України, пункту 2 частини 1 статті 263 ЦК України, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби" від 30.03.2020, Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" від 15.03.2022.
90. Відповідно частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
91. Частиною першою статті 263 ЦК України зазначено, що перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан.
92. Верховний Суд у постанові від 30.10.2024 у справі № 916/4921/23 (на необхідність відступлення від висновку якого зазначає Скаржник) зазначив таке:
"5.35.Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі № 2- 3258/2008.
5.36.Водночас, відповідно до статті 3 Закону "Про іпотеку" у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.
5.37.Умовами пункту 4.1 договору іпотеки від 20.06.2008 визначено, що іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим договором.
5.38.Отже, реалізувавши право, визначене частиною другою статті 1050 ЦК, Банк також змінив початок перебігу позовної давності щодо вимог по забезпечувальному зобов`язанню, адже право кредитора на звернення стягнення на предмет іпотеки починає свій перебіг, зокрема, з часу прострочення боржником зобов`язання за кредитним договором та реалізацією кредитором права на дострокове повернення кредиту.
5.39.З огляду на викладене вище, позовна давність за вимогами у цій справі про звернення стягнення на предмет іпотеки розпочала свій перебіг у 2014 році, з моменту реалізації Банком права на дострокове повернення кредиту шляхом подання позову у справі №523/7026/14-ц, та, відповідно, спливла у 2017 році. Банк звернувся до суду з цим позовом у 2023 році, тобто з пропуском позовної давності.
5.40.При цьому, колегія суддів враховує, що Верховний Суд у постанові від 11.09.2024 у справі №909/985/21, зокрема, зазначив, що початок перебігу позовної давності за позовом банку до територіальної громади, яка набула право власності на відумерлу спадщину, визначається за загальними правилами, що встановлені статтею 261 ЦК, і заміна сторони в іпотечному зобов`язанні не впливає на нього з огляду на приписи статті 626 ЦК.
5.41.Зазначене безпідставно не було враховано судами попередніх інстанцій, які вирішуючи спір, дійшли висновків, що позовна давність не пропущена, з огляду на умови кредитного договору, а також те, що таке зобов`язання не було припинено до моменту смерті позичальника.
5.42.Такі висновки судів зроблені з неправильним застосуванням судами статей 261, 264, 266 частини другої статті 1050 ЦК та без врахування наведених вище правових позицій Верховного Суду відносно початку перебігу позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, що вірно вказано скаржником".
93. Суд звертає увагу, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі №367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі №575/476/16-ц тощо).
94. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (стаття 266 ЦК).
95. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону "Про іпотеку).
96. У статті 264 ЦК передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається в разі пред`явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
97. Тлумачення цієї статті дає підстави для висновку, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями іпотекодавця, внаслідок яких він визнає існування саме іпотеки. Тому переривання перебігу позовної давності за основним зобов`язанням не перериває перебіг позовної давності за іншим обов`язком, у тому числі забезпечувальним. Отже, вчинення позичальником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу за основним зобов`язанням, не перериває позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вимога про стягнення боргу за основним зобов`язанням і вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки є різними вимогами (основною та додатковою), застосування до додаткових вимог наслідків переривання перебігу позовної давності за основною вимогою законом не передбачено.
98. Необхідно розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки "піддається" впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю в три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо). Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 у справі №755/13805/16-ц.
99. Оцінюючи доводи Скаржника про наявність підстав для відступлення від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 30.10.2024 у справі № 916/4921/23, на який послалися суди попередніх інстанцій, Суд виходить із того, що зазначені доводи фактично зводяться до незгоди з правовою оцінкою моменту початку перебігу позовної давності та її обчислення у спірних правовідносинах.
100. При цьому посилання Скаржника на положення частини першої статті 261, пункту 2 частини першої статті 263 ЦК України, а також на норми законів України, прийнятих у зв`язку із запровадженням карантинних заходів та введенням воєнного стану, не спростовує висновку Верховного Суду, викладеного у постанові, на необхідність відступлення від якого він посилається, оскільки самі по собі вказані норми визначають загальні правила початку та перебігу позовної давності та особливості обчислення процесуальних і матеріально-правових строків у відповідних умовах, однак не встановлюють автоматичного продовження або зупинення перебігу позовної давності.
101. Суд звертає увагу, що відповідно до усталеної судової практики у спорах цієї категорії застосування положень законодавства щодо карантинних обмежень та правового режиму воєнного стану не є безумовним та здійснюється з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема щодо наявності об`єктивних перешкод для своєчасного звернення до суду та доведеності причинно-наслідкового зв`язку між такими обставинами і пропуском позовної давності.
102. Водночас Скаржником не наведено конкретних обставин, які б свідчили про неможливість реалізації права на судовий захист у межах установленого строку позовної давності, а також не доведено, що запроваджені карантинні заходи чи воєнний стан об`єктивно унеможливлювали звернення до суду або вплинули на перебіг відповідного строку у спірних правовідносинах.
103. За таких обставин доводи Скаржника про необхідність відступлення від висновку Верховного Суду у постанові від 30.10.2024 у справі № 916/4921/23 не ґрунтуються на положеннях процесуального закону, зводяться до переоцінки встановлених судами обставин та не свідчать про наявність виключних підстав для відступлення від правової позиції Верховного Суду.
104. З огляду на викладене доводи касаційної скарги з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, Суд відхиляє, адже підстави, які б могли свідчити про мотивовану необхідність для відступу від правових висновків Верховного Суду відсутні.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
105. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постановах Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
106. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
107. Відповідно до частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
108.  Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що вони ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для їх зміни чи скасування немає.
Судові витрати
109. Понесені Скаржником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на нього, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.
Керуючись статтями 296, 300, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд
УХВАЛИВ:
1. Відмовити у задоволенні клопотання Акціонерного товариства "Укрсиббанк" про передачу справи № 916/662/25 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
2. Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Укрсиббанк" з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
3. Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укрсиббанк" з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.
4. Рішення Господарського суду Одеської області від 12.09.2025 та постанову Південно-Західного апеляційного господарського суду від 17.02.2026 у справі № 916/662/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуюча Г. Вронська

Судді О. Баранець

О. Мамалуй