Справа № 766/17679/25
н/п 2/766/7085/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.06.2026 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:
головуючої судді Шестакової Я.В.
за участі секретаря Сивкович О.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, -

ВСТАНОВИВ :
Представник Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» у грудні 2025 року звернулася до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила стягнути з останнього на користь позивача борг за спожиту теплову енергію в розмірі 67886,84 грн. та судовий збір в сумі 2422,40 грн.
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є споживачем послуг, що надаються АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» за адресою: АДРЕСА_1 , на його ім`я відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 а в службі збуту теплової енергії позивача згідно якого ведеться облік розрахунків між позивачем та відповідачем. Між сторонами існують цивільно-правові відносини на підставі договору приєднання. 
30.09.2013 року між ОСОБА_1 та АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» укладено Договір № 122 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, відповідно до умов якого позивач зобов`язується надавати відповідачу послуги з централізованого опалення, а відповідач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строк і на умовах, передбачених договором.
Відповідно до п.п. 2-3 Договору, об`єктом надання послуги є приміщення, площею 29,0 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідачем належним чином не виконувались умови договору, зокрема не здійснювалися платежі в рахунок сплати вартості спожитої теплової енергії, внаслідок чого виникла заборгованість за період з 01.11.2021 по 01.10.2025 року в загальному розмірі 67886,84 грн.
Посилаючись на вказані обставини позивач просить стягнути виниклу заборгованість з відповідача, а також стягнути з відповідача понесені позивачем витрати по сплаті судового збору.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 13.01.2026 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Від учасників провадження не надійшло заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
29.01.2026 року на адресу Херсонського міського суду Херсонської області надійшов відзив на позовну заяву за підписом представника відповідача – адвоката Пастух Ю.С., яка заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки відповідач не є власником об`єкта теплопостачання з 2015 році, у зв`язку із чим не несе обов`язку щодо сплати комунальних- послуг за адресою: АДРЕСА_2 . На підтвердження зазначених у відзиві заперечень представником відповідача долучено копію Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 38775519 від 09.06.2015 року.
18.03.2026 року на адресу Херсонського міського суду Херсонської області надійшла відповідь на відзив на позовну заяву за підписом представника позивача – адвоката Хуснутдінової Н.Ч., яка зазначила, що неповідомлення відповідача про відчуження майна не позбавляє його обов`язку сплати вартості теплової енергії, оскільки позивач не був обізнаний про зміну власника об`єкта постачання теплоенергії.
18.03.2026 року на адресу Херсонського міського суду Херсонської області надійшло заперечення на відповідь на відзив за підписом представника відповідача – адвоката Пастух Ю.С., яка зазначила про відсутність належного правового зв`язку між відповідачем та об`єктом нерухомості, у зв`язку із чим у ОСОБА_1 відсутній обов`язок щодо сплати комунальних послуг за адресою постачання теплоенергії позивачем.
Представник позивача, в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував.
Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, в матеріалах справи наявна заява представника відповідача про розгляд справи за їх відсутності, просили відмовити у задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві.
За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у судовому засіданні за відсутності учасників справи та ухвалення судового рішення немає.
Враховуючи, що сторони не прибули в судове засідання, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд здійснює судовий розгляд у судовому засіданні без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України.
Статтями 13, 81 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є споживачем послуг, що надаються АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» за адресою: АДРЕСА_2 , на його ім`я відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 а в службі збуту теплової енергії позивача згідно якого ведеться облік розрахунків між позивачем та відповідачем. Між сторонами існують цивільно-правові відносини на підставі договору приєднання. 
30.09.2013 року між ОСОБА_1 та АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» укладено Договір № 122 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, відповідно до умов якого позивач зобов`язується надавати відповідачу послуги з централізованого опалення, а відповідач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строк і на умовах, передбачених договором.
Відповідно до п.п. 2-3 Договору, об`єктом надання послуги є приміщення, площею 29,0 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до наданого позивачем розрахунку спожитої теплової енергії за період з листопада 2021 року по вересень 2025 року включно, Акту № 12а звірки взаємних розрахунків за спожиту теплову енергію від 26.09.2025 року, Акту № 12а звірки взаємних розрахунків за абонентське обслуговування від 26.09.2025 року та Довідки щодо руху заборгованості по особовому рахунку НОМЕР_1 а, виникла заборгованість за період з 01.11.2021 по 01.10.2025 року в загальному розмірі 67886,84 грн.
01.10.2025 року за вих. № 03-1/1806 позивачем на адресу ОСОБА_1 направлено вимогу про сплату заборгованості у сумі 67886,84 грн., з яких: 66346,68 грн. – заборгованість за послуги теплопостачання; 1540,16 грн. – заборгованість за послуги з абонентського обслуговування, що підтверджується описом-вкладення до поштового відправлення № 7300800158990 та накладною до поштового відправлення № 7300800158990. Разом із вказаною вимогою на адресу відповідача було направлено рахунки на оплату, за спожиту теплову енергію та абонентське обслуговування за період з листопада 2021 року по вересень 2025 року включно.
Окрім цього судом встановлено, що відповідач, ОСОБА_1 , не є власником об`єкта нерухомого майна, а саме: магазину промислових товарів, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 137777365101, загальною площею 29 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_3 .
Згідно Відповіді № 2872523 від 11.06.2026 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за ОСОБА_1 не зареєстровано об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_3 , який є предметом Договору № 122 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 38775519 від 09.06.2015 року, власником вказаного об`єкта нерухомого майна є ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 (форма власності: приватна, розмір частки: 1/1), дата та час державної реєстрації: 09.06.2015 14:16:49, підстава виникнення права власності: Договір про виділ нерухомого майна зі складу майна подружжя, серія та номер: НАЕ № 726535, виданий 09.06.2015 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Іванищук Ю.А.
Зазначені відомості підтверджуються Відповіддю № 2872568 від 11.06.2026 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року споживач зобов`язаний, зокрема, оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до п.5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та п.20 Правил надання послуг з центрального опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, зі змінами та доповненнями, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строк встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Відповідно до п. 20 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водопостачання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 визначено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункові книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.
У відповідності до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом ч.1 ст. 901, ч.1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач – це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Згідно п. 11 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором.
Відповідно до абз. 2 п. 24 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, споживач інформує протягом місяця з дня настання таких змін виконавця про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) шляхом надання виконавцю витягу або інформації з Реєстру речових прав на нерухоме майно, а також про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, з метою подальшого внесення змін до договору.
Згідно вимог ст.ст 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності сторін.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін (ст. 12 ЦПК України), в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. При цьому кожна сторона в силу статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У відповідності до ст. 78 ЦПК України, Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Вимогами ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.
Згідно правового висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 21 липня 2021 року в справі 287/363/16, при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування з важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд має право винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі (правова позиція Верховного Суду в постанові від 29 вересня 2022 року в справі 857/7/22).
При цьому, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача.
Враховуючи, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 у період з 01.11.2021 року по 01.10.2025 року був споживачем послуг теплопостачання за адресою: АДРЕСА_3 , а відповідно до Відповіді № 2872523 від 11.06.2026 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна не зареєстровано, тоді як згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 38775519 від 09.06.2015 року власником магазину промислових товарів, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , є ОСОБА_2 , суд дійшов висновку про відсутність належних доказів того, що відповідач є особою, на яку може бути покладено обов`язок зі сплати заявленої до стягнення заборгованості.
Посилання позивача на положення п. 11 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та абз. 2 п. 24 Правил надання послуги з постачання теплової енергії суд оцінює критично, оскільки зазначені норми спрямовані на забезпечення належного інформування виконавця комунальної послуги про зміну власника об`єкта нерухомого майна для внесення відповідних змін до договірних відносин.
При цьому матеріалами справи встановлено, що право власності на спірний об`єкт нерухомості з 09.06.2015 року зареєстровано за ОСОБА_2 . Саме новий власник об`єкта нерухомого майна, який набув права та обов`язки щодо його утримання і користування, був заінтересованою особою у належному оформленні договірних відносин з виконавцем комунальної послуги та повідомленні останнього про набуття права власності на об`єкт теплопостачання для переоформлення особового рахунку та внесення відповідних змін до договору.
Разом з тим позивачем не надано доказів того, що після державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 остання зверталася до позивача з питання переоформлення особового рахунку або що позивачем вживалися заходи щодо уточнення відомостей про власника об`єкта, незважаючи на те, що відомості про право власності містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що саме ОСОБА_1 у спірний період був індивідуальним споживачем послуг теплопостачання, отримував такі послуги для власних потреб або був власником чи користувачем об`єкта нерухомого майна, щодо якого виникла заборгованість, а тому підстави для задоволення позову відсутні.
Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З платіжного доручення № 54 від 09.09.2025 року встановлено, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 грн.
Оскільки позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду покладається на позивача у повному обсязі.
Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, заявлених представником відповідача – адвокатом Пастух Ю.С. в розмірі 10000,00 грн., суд виходить з наступного.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат, зокрема: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України, встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01)).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16.
На підтвердження отриманих правничих послуг позивач надав суду: копію Договору про надання правничої допомоги від 28.01.2026 року; копію протоколу погодження гонорару від 21.01.2026 року; копію Акту виконаних робіт від 28.01.2026 року; платіжну інструкцію № 26/01/2025 від 26.01.2026 року на суму 10000,00 грн.; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЖТ № 001418 від 10.04.2024 року; копію ордеру на надання правничої допомоги серії Ам № 1139562 від 21.01.2026 року.
Судом встановлено, що спір, який виник між сторонами у справі, відноситься до категорії спорів, які виникають у зв`язку зі стягненням заборгованості за житлово-комунальні послуги; матеріали справи не містять великої кількості документів на дослідження, збирання яких адвокат витратив би значний час. Даний спір для кваліфікованого юриста є незначної складності, у спорах такого характеру судова практика є сталою, великої кількості законів та підзаконних актів, які підлягають застосуванню, спірні правовідносини не передбачають. Крім того, адвокат участі у судових засіданнях під час розгляду справи не брала.
Врахувавши характер спірних правовідносин, складність справи, тривалість її розгляду, обсяг виконаних робіт (наданих послуг) і часу, витраченого на виконання цих робіт (послуг), а також пропорційність задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення з Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн.
Суд вважає такий розмір витрат дійсним та реальним з урахуванням як об`єму виконаної роботи, так і обставинами справи.
Керуючись ст. ст. 509, 525, 526, 628, 630, 901, 903 ЦК України, ст.141, 258, 259, 274-279, 280-283, 354-355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:
У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію – відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» на користь ОСОБА_1 3000 (три тисячі) гривень в рахунок відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін :
Позивач: Акціонерне товариство «Херсонська теплоелектроцентраль», юридична адреса: 73028, Херсонська обл., м. Херсон, Бериславське шосе, буд. 1. Код ЄДРПОУ 00131771. 
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_5 . РНОКПП НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складено 11.06.2026 року

Суддя	Я. В. Шестакова