ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" квітня 2026 р. Справа№ 910/6373/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Ходаківської І.П.
суддів: Кропивної Л.В. 
Демидової А.М. 

за участю секретаря судового засідання: Зозулі Н.М.
за участю представників:
від позивача: Михалевич М. М.
від відповідача 1: Нижник О. М.
від відповідача 2: не з`явилися 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Акціонерного товариства "Укрнафта"
на рішення господарського суду міста Києва від 18.11.2025 (повне рішення складено 03.12.2025)
у справі № 910/6373/25 (суддя Ващенко Т. М.)
за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта"
до: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Спіріт Фінанс" 
2. Компанії "Лакріно Інвестментс Лімітед" (Кіпр, Лімасол)
про визнання недійсним договору факторингу № 17Ф від 22.12.2021

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог 

В травні 2025 року Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" (позивач, АТ "Укрнафта") звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спіріт Фінанс" (відповідач-1, ТОВ "Спіріт Фінанс") та Компанії "Лакріно Інвестментс Лімітед" (відповідач-2) про визнання недійсним договору факторингу № 17Ф від 22.12.2021, укладеного між відповідачами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам чинного законодавства України, тому наявні правові підстави для визнання його недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі №  910/6373/25, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не довів тих обставин з якими пов`язував свої вимоги, що виключає правові підстави для задоволення позову.

Короткий зміст апеляційної скарги і заперечень на неї

В апеляційній скарзі позивач просить суд скасувати рішення господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі № 910/6373/25 та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга позивача зводиться до того, що спірний правочин є недійсним, оскільки він укладений без дотримання усіх істотних умов, а саме без визначення строку його дії, що є порушенням статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Також апелянт вказував на те, що при виплаті позивачу дивідендів за 2018 рік на користь відповідача-2 повинен був утримуватись податок у розмірі 15% від суми нарахованих дивідендів, а сума, яка фактично підлягала б зарахуванню на користь відповідача-2 становила б суму за мінусом 15% податку. Разом з тим, факт переуступки відповідачем-2 права на отримання дивідендів на користь відповідача-1 призводить до фактичного уникнення обов`язку сплати позивачу до бюджету податку в розмірі 15 % від суми нарахованих дивідендів, що призводить до безпідставного збагачення відповідача-1 та до збитків для державного бюджету в значних розмірах.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач-1 просить відмовити у її задоволенні посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

Розгляд справи Північним апеляційним господарським судом

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.01.2026 (колегія суддів: головуюча Ходаківська І. П., судді Владимиренко С. В., Демидова А. М.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "Укрнафта" на рішення господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі № 910/6373/25 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 11.03.2026.

У зв`язку з відпусткою судді Владимиренко С. В. за розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/793/26 від 02.03.2026 був призначений та проведений повторний автоматизований розподіл судової справи №910/6373/25.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.03.2026 для розгляду справи визначений склад колегії суддів: Ходаківська І. П. - головуючий (суддя-доповідач), судді: Демидова А. М., Євсіков О. О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2026 справу прийнято колегією суддів у визначеному складі до провадження та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 26.03.2026.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.03.2026 задоволено заяву судді Євсікова О. О. про самовідвід від розгляду справи № 910/6373/25. Відведено суддю Євсікова О. О. від розгляду цієї справи. Матеріали справи передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою відповідно до положень ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.03.2026 для розгляду справи визначений склад колегії суддів: Ходаківська І. П. - головуючий (суддя-доповідач), судді: Кропивна Л. В., Демидова А. М. 

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.03.2026 справу прийнято колегією суддів у визначеному складі до провадження та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 23.04.2026.

Присутній у судовому засіданні 23.04.2026 представник АТ "Укрнафта" просив задовольнити апеляційну скаргу.

Присутній у судовому засіданні 23.04.2026 представник ТОВ "Спіріт Фінанс" просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Компанія "Лакріно Інвестментс Лімітед" в судове засідання 23.04.2026 свого представника не направила.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 12 ст. 270 ГПК України).

Враховуючи те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті за відсутності представника Компанії "Лакріно Інвестментс Лімітед", належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду справи.

Обставини справи, встановлені судом першої та перевірені судом апеляційної інстанції, визначення відповідно до них правовідносин

Суд встановив, що 22.12.2021 відповідачем-2 (Клієнт) та відповідачем-1 (Фактор) укладено договір факторингу № 17 Ф (далі - договір), за умовами пункту 1.1 якого Фактор зобов`язується передати грошові кошти в сумі 39 794 000 (Тридцять дев`ять мільйонів сімсот дев`яносто чотири тисячі) грн. 00 коп. (надалі іменуються "кошти") в розпорядження Клієнта, а Клієнт відступає Факторові своє право грошової вимоги до Публічного акціонерного товариства "Укрнафта", код ЄДРПОУ 00135390, місцезнаходження: Україна, 0405З, місто Київ, провулок Несторівський, будинок 3-5 (надалі іменується "Боржник") щодо отримання грошових коштів (дивідендів/виплати прибутку у вигляді дивідендів) за результатами фінансового-господарської діяльності Публічного акціонерного товариства "Укрнафта", що мають , бути виплачені згідно з Рішенням (Протокол № 31 від 18.05.2021) Загальних зборів акціонерів Публічного акціонерного товариства "Укрнафта", які відбулися 18.05.2021, в розмірі 41 888 229 (Сорок один мільйон вісімсот вісімдесят вісім тисяч двісті двадцять дев`ять) грн. 50 коп. (надалі іменується "сума відступленої грошової вимоги"), а також всі інші права Клієнта, пов`язані із таким правом грошової вимоги з моменту його виникнення. Фактор підтверджує наявність у нього права за чинним в Україні законодавством укладати та виконувати цей Договір.

Відповідно до пунктів 1.1.2, 1.1.3 договору Клієнт відповідає перед Фактором за дійсність грошової вимоги, але не відповідає за невиконання або неналежне виконання вимоги Боржником. Право грошової вимоги передається в розмірі заборгованості Боржника перед Клієнтом з виплати дивідендів, а також інших зобов`язань Боржника, пов`язаних із таким правом грошової вимоги з моменту його виникнення.

Для підтвердження наявності та дійсності права грошової вимоги, що відступається, Клієнт передає Фактору документацію в наступному порядку: документація, що стосується виконання умов цього Договору передається протягом 1 (одного) робочого дня з моменту його підписання (п. 1.3.1 договору).

Згідно з пунктом 1.4 договору право грошової вимоги переходить до Фактора з моменту підписання цього Договору, після чого Фактор стає новим кредитором відносно Боржника в зобов`язанні з виплати дивідендів. Разом з правом грошової вимоги до Фактора переходять всі інші пов`язані з цим права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи ті, що виникли до моменту їх переходу.

Пунктом 2.1 договору встановлено, що після отримання від Клієнта підтвердження наявності та дійсності права грошової вимоги, що відступається, Фактор сплачує Клієнтові кошти в розмірі 39 794 000 (Тридцять дев`ять мільйонів сімсот дев`яносто чотири тисячі) грн у строк до 30.11.2022 (включно) шляхом перерахування коштів на банківський рахунок Клієнта, за умови отримання від Клієнта інформації згідно з п. 3.2.2 цього Договору.

Додатковими угодами № 1 від 28.11.2022, № 2 від 22.112.023 до договору вносились зміни, пункт 2.1.договору викладено в наступній редакції: після отримання від Клієнта підтвердження наявності та дійсності права грошової вимоги, що відступається, Фактор сплачує Клієнтові кошти в розмірі 39 794 000 (Тридцять дев`ять мільйонів сімсот дев`яносто чотири тисячі) грн у строк до 20.11.2024 (включно) шляхом перерахування коштів на банківський рахунок Клієнта, за умови отримання від Клієнта інформації згідно з п. 3.2.2 цього Договору. Грошові кошти можуть бути сплачені частинами.

Відповідно до пунктів 2.2, 2.3 договору розрахунок між Сторонами вважається здійсненим в момент зарахування на рахунок Клієнта всієї грошової суми, що передбачена в п. 2.1 цього Договору. Всі витрати, пов`язані зі здійсненням Фактором фінансування Клієнта, в тому числі і витрати пов`язані із переказом грошових коштів, несе Фактор.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін та діє до моменту виконання Сторонами усіх зобов`язань за Договором. Закінчення строку дії Договору не звільняє Сторін від відповідальності за порушення умов Договору, які мали місце під час дії цього Договору. Якщо інше прямо не передбачено цим Договором або законодавством України, зміни у цей Договір можуть бути внесені тільки за домовленістю Сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього Договору. Зміни у цей Договір набирають чинності з моменту належного оформлення Сторонами відповідної додаткової угоди до цього Договору , якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому Договорі або у чинному законодавстві України. Якщо інше прямо не передбачено цим Договором або чинним законодавством України, цей Договір може бути розірваний тільки за домовленістю Сторін, що оформлюється додатковою угодою до цього Договору (пункти 5.1 - 5.5 договору).

Наполягаючи на задоволенні позову, заявник вказував на те, що сторони спірного договору неодноразово відтерміновували сплату грошових зобов`язань за договором, зокрема, перерахування фактором на користь клієнта грошової суми відповідно до умов договору факторингу. При цьому метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. 

Позивач зазначав, що сама по собі обставина недодержання істотних та обов`язкових умов договору, а саме строку його дії та плати вже є самостійною та достатньою підставою для визнання його недійсним в силу невідповідності вимогам закону. 

Відповідачі проти позову заперечують та зазначають про його необґрунтованість і безпідставність.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

Відповідно до положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частинами 1, 2 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) право або інтерес особи, яка звернулася до суду. 

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен установити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 512 Цивільного кодексу України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до частини 1 статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (стаття 513 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Правовий аналіз вищенаведених норм права дає підстави для висновку, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання цілком і повністю зберігається, а відбувається зміна лише суб`єктивного складу кредиторів.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Відповідно до статті 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина перша статті 1078 ЦК).

Згідно зі статтею 1079 ЦК сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до статті 1080 ЦК договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Встановивши під час розгляду справи, що умовами спірного договору, зокрема, розділами 2 та 5, сторони на власний розсуд встановили порядок і строки розрахунків, а також строк дії цієї угоди, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду, оскільки із встановлених судом обставин справи вбачається, що відповідачі при укладанні спірного договору дотрималися вимог чинного законодавства, що виключає правові підстави для визнання його недійсним.

При цьому, колегія суддів зазначає, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено (Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 10.03.2026 у справі № 910/10956/24, від 16.03.2026 у справі № 464/4865/22).

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. 

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.03.2026 у справі № 464/4865/22).

Колегія суддів зазначає, що позивач не довів належними та допустимими доказами порушення його прав у зв`язку з укладеним договору.

Враховуючи недоведеність позивачем тих обставин з якими він пов`язував свої вимоги щодо визнання недійсним договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду, вважає його законним та обґрунтованим, оскільки заявлені позивачем позовні вимоги у своїй сукупності свідчать про те, що права та охоронювані законом інтереси позивача не порушені, що є достатньою та самостійною підставою для відмови у позові.

Колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (п. 94), від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17 (п. 8.9), від 17.08.2022 у справі № 910/10006/19 (п. 61), відповідно до яких, відсутність порушеного права є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.10.2019 у справі № 910/6642/18 зроблено висновок про стадійність захисту права, зокрема вказано на те, що під час вирішення господарського спору суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорення відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Відсутність порушеного права є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позову (див. правовий висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17). Відсутність порушеного права у позивача зумовлює прийняття рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 14.09.2023).

Доводи викладені заявником в апеляційній скарзі наведених висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки ці доводи є безпідставними і не відповідають фактичним обставинам справи, які встановлені судом у ході розгляду справи по суті спору заявлених вимог.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, доводи заявника апеляційної скарги не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, доводи позивача (апелянта) суд визнає такими, що не спростовують правильних висновків суду про відмову в позові, що виключає правові підстави для задоволення апеляційної скарги.

Розподіл судових витрат

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укрнафта" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 18.11.2025 у справі №910/6373/25 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повна постанова підписана 04.05.2026.

Головуючий суддя І.П. Ходаківська 

Судді Л.В. Кропивна

А.М. Демидова