УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 червня 2026 року
м. Київ
справа № 454/47/26
провадження № 61-6619ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М.(суддя-доповідач), Карпенко С. О., 
Мартєва С. Ю.,
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 13 січня 2026 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Печерського районного суду міста Києва, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Сокальського районного суду Львівської області з позовом до Печерського районного суду міста Києва, держави Україна в особі Державної казначейської служби України 
(далі - ДКСУ) про відшкодування шкоди.
Позовну заяву мотивовано тим, що Печерський районний суд міста Києва ухвалою від 29 травня 2017 року у справі № 757/23148/17-ц позовну заяву ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, держави Україна в особі ДКСУ про зобов`язання вчинити дії визнав неподаною та повернув позивачеві на підставі статті 121 ЦПК України (у редакції, чинній на час постановлення ухвали суду першої інстанції).
Не погодившись з ухвалою Печерського районного суду міста Києва 
від 29 травня 2017 року у справі № 757/23148/17-ц, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку.
Київський апеляційний суд постановою від 07 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 29 травня 2017 року скасував. Справу направив для продовження розгляду до суду першої інстанції (справа № 757/23148/17-ц).
Позивач вважає, що постановленням суддею Печерського районного суду міста Києва ухвали від 29 травня 2017 року у справі 757/23148/17-ц про повернення позовної заяви та ненадання відповіді на листи йому завдано моральну шкоду, що спричинило приниження честі, гідності та ділової репутації.
Посилаючись на вказане, ОСОБА_1 просив суд стягнути з держави Україна 
на його користь моральну шкоду у розмірі 2 000 000 грн та матеріальну 
шкоду - 130,80 грн.
Сокальський районний суд міста Львова ухвалою від 13 січня 2026 року у відкритті провадження у справі № 454/47/26 в частині позовних вимог до Печерського районного суду міста Києва про відшкодування шкоди відмовив на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.
Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися поза межами передбаченого законом процесуального контролю, в тому числі шляхом подання окремого позову проти суду чи судді, а за шкоду, заподіяну незаконним рішенням суду, відповідає не суд, а держава, відтак спір в частині вимог до Печерського районного суду міста Києва не носить цивільно-процесуального характеру, що є підставою для відмови у відкритті провадження в цій частині позовних вимог.
Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку.
Львівський апеляційний суд постановою від 14 травня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Ухвалу Сокальського районного суду міста Львова від 13 січня 2026 рокузалишив без змін.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що:
суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі;
аналіз матеріалів справи свідчить, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами, зокрема до Печерського районного суду міста Києва про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок постановлення згаданим судом 29 травня 2017 року у справі № 757/23148/17-ц ухвали про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, держави Україна в особі ДКСУ про зобов`язання вчинити дії;
є юридично неспроможними доводи апеляційної скарги про те, що у пред`явленому позові не заявлено позовні вимоги про оскарження дій судді, оскільки такі вже ним оскаржено, за результатами чого винесено відповідне рішення, оскільки ні суд, ні суддя не можуть бути відповідачами в таких справах, незалежно від змісту та обґрунтування позовних вимог;
немає підстав для внесення конституційного подання щодо конституційності пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України 
від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади», оскільки Законом України «Про Конституційний Суд України» визначено, що конституційне подання може бути подано стосовно визнання акта (його окремих положень) неконституційним, офіційного тлумачення Конституції України. Актами, які можуть бути предметом розгляду щодо відповідності Конституції України, є: закони та інші правові акти Верховної Ради України, акти Президента України, акти Кабінету Міністрів України правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Постанови пленуму суду касаційної інстанції у цьому переліку відсутні;
суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Печерського районного суду міста Києва про відшкодування шкоди, оскільки такі не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
У касаційній скарзі, поданій 17 травня 2026 року через підсистему «Електронний суд»,  ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Печерського районного суду міста Києва про відшкодування шкоди та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суди попередніх інстанцій порушили норми статей 8, 40, 55, 56, 124, 
129 Конституції України, статей 3, 4, 11, 15, 26, 28, 82, 186, 263 ЦПК України та статті 16, 22, 1167, 1176 ЦК України. Тобто, суди не зазначили відповідні норми права, які вказують, що дані справи не розглядаються судами, а також не роз`яснили заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи;
суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), ухвалах Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року у справі № 454/2468/21 (провадження № 61-145вп21), від 10 травня 2022 року у справі № 463/1053/22 (провадження № 61-29вп22), від 13 травня 2022 року 
у справі № 454/673/22 (провадження № 61-34вп22), від 16 червня 2022 року 
у справі № 454/551/22 (провадження № 61-45вп22), від 10 листопада 2022 року у справі № 454/2857/22 (провадження № 61-102вп22), від 12 травня 2023 року у справі № 463/1733/23 (провадження № 61-69вп23), від 23 жовтня 2024 року 
у справі № 463/8708/24 (провадження № 61-226вп24), від 07 серпня 2025 року у справі № 760/13114/25 (провадження № 61-191вп25), від 24 лютого 2026 року у справі № 454/70/26 (провадження № 61-75вп26), від 05 березня 2026 року 
у справі № 463/1049/26 (провадження № 61-87вп26), від 13 березня 2026 року у справі № 463/988/26 (провадження № 61-100вп26), від 20 квітня 2026 року 
у справі № 760/8619/26 (провадження № 61-151вп26).
Також у касаційній скарзі міститься клопотання про внесення Верховним Судом до Конституційного Суду України подання щодо конституційності 
пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади».
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
У частині другій статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Суди установили, що у квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Генеральної прокуратури України, держави Україна в особі ДКСУ про зобов`язання вчинити дії.
Печерський районний суд міста Києва ухвалою від 29 травня 2017 року у справі № 757/23148/17-ц позовну заяву ОСОБА_1 визнав неподаною та повернув позивачеві на підставі статті 121 ЦПК України (у редакції, чинній на час постановлення ухвали суду першої інстанції).
Не погодившись з ухвалою Печерського районного суду міста Києва 
від 29 травня 2017 року, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку.
Київський апеляційний суд постановою від 07 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 29 травня 2017 року скасував. Справу направив для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Звертаючись у січні 2026 року до Сокальського районного суду Львівської області з позовом, ОСОБА_1 як на підставу своїх порушених прав послався на те, що йому завдано моральну шкоду внаслідок постановлення Печерським районним судом міста Києва 29 травня 2017 року у справі № 757/23148/17-ц ухвали про визнання неподаною та повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, держави Україна в особі ДКСУ про зобов`язання вчинити дії.
Отже, предметом спору у справі, що переглядається, є відшкодування шкоди, завданої ОСОБА_1 внаслідок ухвалення процесуального судового рішення в іншій цивільній справі.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до частин першої, одинадцятої статті 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. За шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.
Законом встановлено імунітет суду і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено.
Закони України не передбачають розгляду в суді позовних вимог про визнання незаконними дій / бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії / бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення.
Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.
Оскарження діяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій.
Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони, відповідно, були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.
Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).
Позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій / бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства.
Позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України.
У разі надходження позовної заяви з вимогами про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій / бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій або про відшкодування завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду (судді) шкоди з підстав, не передбачених 
статтею 1176 ЦК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України).
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 454/3208/16-ц (провадження № 14-500цс19) та ухвалі Верховного Суду від 17 березня 
2026 року у справі № 635/5806/25 (провадження № 61-2236ск26).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
При цьому зазначені положення стосуються як позовних вимог, які не можна розглядати за правилами визначеного судочинства (певної юрисдикції), так і тих вимог, які взагалі не можуть розглядати у суді для вирішення спору.
Суди встановили, що позивач ОСОБА_1 звернувся з позовними вимогами до Печерського районного суду міста Києва про відшкодування шкоди, завданої внаслідок постановлення цим судом 29 травня 2017 року у справі 
№ 757/23148/17-ц ухвали про визнання неподаною та повернення позовної заяви ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, держави Україна в особі ДКСУ про зобов`язання вчинити дії. У розумінні змісту заявлених позовних вимог та з урахуванням вимог чинного законодавства суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі.
За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у відкритті провадження у справі.
Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі стосовно того, що позовна заява містить вимоги, пов`язані з процесуальним судовим рішенням судді Печерського районного суду міста Києва під час розгляду справи, яка не може бути розглянута в порядку будь-якого судочинства.
Подібні висновки викладені в ухвалах Верховного Суду від 05 березня 
2025 року у справі № 454/4098/24 (провадження № 61-2635ск25), від 12 січня 2026 року у справі № 462/6333/25 (провадження № 61-25ск26), від 30 квітня 2026 року у справі № 454/71/26 (провадження № 61-5507ск26).
При цьому в частині позовних вимог ОСОБА_1 до держави Україна в особі ДКСУ про відшкодування шкоди, Сокальський районний суд Львівської області ухвалою від 27 квітня 2026 року відкрив провадження у справі (https://reyestr.court.gov.ua/Review/136229455).
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі 
№ 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), є необґрунтованими, оскільки у вказаній справі предметом позовних вимог є відшкодування шкоди внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та незаконного взяття під варту, а у справі, що переглядається, пред`явлено вимоги про відшкодування шкоди, спричиненої судом у зв`язку з поверненням позовної заяви.
Також, посилання заявника в касаційній скарзі на висновки, викладені 
в ухвалах Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року у справі № 454/2468/21 (провадження № 61-145вп21), від 10 травня 2022 року у справі № 463/1053/22 (провадження № 61-29вп22), від 13 травня 2022 року у справі № 454/673/22 (провадження № 61-34вп22), від 16 червня 2022 року у справі № 454/551/22 (провадження № 61-45вп22), від 10 листопада 2022 року у справі 
№ 454/2857/22 (провадження № 61-102вп22), від 12 травня 2023 року у справі № 463/1733/23 (провадження № 61-69вп23), від 23 жовтня 2024 року у справі № 463/8708/24 (провадження № 61-226вп24), від 07 серпня 2025 року у справі № 760/13114/25 (провадження № 61-191вп25), від 24 лютого 2026 року у справі № 454/70/26 (провадження № 61-75вп26), від 05 березня 2026 року у справі 
№ 463/1049/26 (провадження № 61-87вп26), від 13 березня 2026 року у справі № 463/988/26 (провадження № 61-100вп26), від 20 квітня 2026 року у справі 
№ 760/8619/26 (провадження № 61-151вп26), не заслуговують на увагу, оскільки висновки, на які посилається заявник, не є висновками Верховного Суду у розумінні статті 263 ЦПК України щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи про порушення судами першої та апеляційної інстанцій приписів процесуального законодавства не знайшли підтвердження, а тому підстав для скасування ухвали Сокальського районного суду Львівської області від 13 січня 2026 року та постанови Львівського апеляційного суду від 14 травня 2026 року у справі № 454/47/26 немає.
Отже, на думку колегії суддів Верховного Суду, ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині відмови у відкритті провадження у справі за позовними вимогами до суду є достатньо обґрунтованими та мотивованими.
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи, що підтверджено, зокрема висновками Верховного Суду у постановах від 03 червня 2021 року у справі 
№ 2-1210/11 (провадження №61-1537св21), від 08 червня 2021 року у справі 
№ 2-1207/2011 (провадження № 61-1546св21).
У частині шостій статті 394 ЦПК України передбачено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Таким чином, з огляду на зміст касаційної скарги та оскаржені судові рішення, скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій вимог пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судових рішень.
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання заявника про внесення Верховним Судом до Конституційного Суду України подання щодо конституційності пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 
«Про незалежність судової влади».
Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом  ОСОБА_1 до Печерського районного суду міста Києва, держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 13 січня 2026 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 травня 2026 року.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:	І. М. Фаловська С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв