1-кп/278/344/26
278/3268/25

В И Р О К
Іменем України

25 червня 2026 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі:
головуючого судді -  ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання -  ОСОБА_2 ,
прокурора -  ОСОБА_3 ,
обвинуваченого - ОСОБА_4 ,
захисника -  ОСОБА_5 ,
потерпілого -  ОСОБА_6 ,
розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження №12025060000000726 по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тайтан Араратського району, Вірменія, громадянина України, неодруженого, на утриманні малолітніх дітей не має, працюючого Швайківським сільським головою Бердичівського району, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 355 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Формулювання обвинувачення визнане судом доведеним

Відповідно до ст. 3 ЦК України основними засадами цивільного законодавства є неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності (крім випадків, установлених Конституцією України та законом); свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; принципи справедливості, добросовісності та розумності.
За приписами ст. 16 цього ж Кодексу кожна особа має право на судовий захист свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу. Захист цивільних прав і інтересів здійснюється, зокрема, шляхом визнання права, припинення дій, що порушують право, примусового виконання обов`язку в натурі, відшкодування майнової та моральної шкоди, а також іншими способами, передбаченими законом.
Стаття 206 ЦК України передбачає, що правочини можуть вчинятися усно, якщо вони повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком випадків, коли такі правочини підлягають нотаріальному посвідченню або державній реєстрації згідно з законом.
Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, принципів розумності і справедливості.
За правилами ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь іншої певну дію або утриматися від її вчинення, а інша сторона має право вимагати належного виконання. Такі зобов`язання виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів.
Так, не раніше 27 лютого 2025 року між ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_6 виникли цивільно-правові зобов`язання у формі усного договору, відповідно до якого ОСОБА_6 , як директор благодійного фонду «ВЕНЕРА», зобов`язався надати ОСОБА_7 послуги з пошуку та придбання транспортного засобу за кордоном, подальшого його транспортування до території України, митного оформлення та державної реєстрації. Крім того, згідно з домовленостями, автомобіль мав відповідати наступним параметрам: фургон, технічний стан - «на ходу», всі деталі, вузли та агрегати у технічно справному стані; кінцева вартість - до 3000 доларів США. Своєю чергою, ОСОБА_7 зобов`язувався прийняти надані послуги та оплатити їх.
З метою виконання згаданого вище усного договору, ОСОБА_6 на інтернет-сайті «avtoplus.lt» знайшов оголошення про продаж автомобіля марки «Citroen Jumper», 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , що перебував та реалізовувався на території Литовської Республіки.
Узгодивши купівлю вказаного автомобіля, ОСОБА_7 у період з 13 год. 21 хв. по 15 год. 24 хв. 19 березня 2025 року зі своєї банківської картки АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_2 перерахував на банківську картку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_3 потерпілого ОСОБА_6 91000 грн. 
Через декілька днів ОСОБА_6 дізнався, що процедура оформлення та доставки зазначеного автомобіля займе більше часу, ніж зазвичай, про що він повідомив ОСОБА_7 . У зв`язку з цим, ОСОБА_7 відмовився чекати доставки автомобіля «Citroen Jumper» з-за кордону та повідомив потерпілого, що бажає отримати свої кошти в розмірі 91000 грн назад, на що ОСОБА_6 погодився.
Другого квітня 2025 року ОСОБА_6 зі своєї картки АТ «ПУМБ» № НОМЕР_4 здійснив два перекази грошових коштів у сумі 15050 грн та 20050 грн на банківську картку ОСОБА_7 АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_2 , як часткове повернення боргу та повідомив, що наразі не в змозі повернути всю суму коштів, але зобов`язується зробити це найближчим часом. Цього ж дня не пізніше 18 год. 52 хв. ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_4 про існуючу перед ним заборгованість ОСОБА_6 .
У цей час, у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, направлений на примушування ОСОБА_6 до виконання цивільно-правових зобов`язань на користь ОСОБА_7 , поєднаного з насильством, що не є небезпечним для життя і здоров`я.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на примушування ОСОБА_6 виконати умови цивільно-правових зобов`язань, які полягають у поверненні грошових коштів в сумі 55900 грн на користь ОСОБА_7 , діючи умисно та цілеспрямовано, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та свідомо бажаючи їх настання, у період часу з 18 год. 52 хв. по 19 год. 45 хв. 02 квітня 2025 року ОСОБА_4 , використовуючи абонентський номер телефону НОМЕР_5 , через мобільний додаток «WhatsApp» зателефонував до ОСОБА_6 та запропонував зустрітись на АЗК «ОККО», яка знаходиться у с. Зарічани, Бердичівський майдан, 11, Житомирського району, на що потерпілий погодився.
Прибувши на територію вказаної АЗК «ОККО» та зустрівшись з ОСОБА_6 , ОСОБА_4 у період часу з 19 год. 45 хв. по 20 год. 15 хв., з метою примушування потерпілого до виконання зобов`язань у найкоротший термін, а саме повернення ОСОБА_7 55900 грн, наніс потерпілому кілька ударів долонями по обличчю, завдавши фізичного болю, тобто застосував до нього фізичне насильство, що не є небезпечним для життя і здоров`я.
Надалі, ОСОБА_4 продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, з метою примушування ОСОБА_6 до виконання цивільно-правових зобов`язань на користь ОСОБА_7 , у період часу з 03 по 09 квітня 2025 року, використовуючи абонентський номер телефону НОМЕР_6 , через мобільний додаток «WhatsApp» неодноразово примушував потерпілого до виконання цивільно-правових зобов`язань.

Пояснення учасників кримінального провадження

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 визнав, що за вказаних в обвинуваченні обставин під час зустрічі з ОСОБА_6 наніс йому два ляпаси рукою по обличчю, бо останній не доставив військовим автомобіль із-за кордону у обумовлений строк та не повернув за нього кошти. Під час їх розмови потерпілий спровокував його до нанесення ляпасів. Вважає, що у його діях відсутній склад інкримінованого злочину, бо ляпаси він наносив потерпілому у виховних цілях, щоб останній у майбутньому завжди виконував обіцянки. Повідомлення ОСОБА_7 про те, що військові зібрали власні кошти на придбання автомобіля для евакуації поранених, а ОСОБА_6 в обумовлені строки не доставив обіцяний автомобіль, що призвело до загибелі бійців, та не хоче повертати військовим їх кошти, дуже схвилювало його, тому він і наніс вказані ляпаси. Проте, будь-яких погроз вбивства чи спричинення тяжких тілесних ушкоджень на адресу ОСОБА_6 , він не висловлював.

Потерпілий ОСОБА_6 пояснив, що з 2023 року працює директором благодійного фонду «Венера». Це неприбуткова організація, яка допомагає військовим та переселенцям. Двадцять сьомого лютого 2025 року до нього звернувся раніше йому знайомий військовослужбовець ОСОБА_7 з приводу придбання за кордоном автомобіля для військових потреб. Раніше ОСОБА_7 звертався до нього з аналогічним проханням і він його виконав. На іноземних сайтах він знайшов автомобіль «Citroen Jumper», 2007 року випуску вартістю 91000 грн. Двадцятого березня 2025 року ОСОБА_7 перерахував на його банківську карту згадану суму. За умовами договору з ОСОБА_7 він повинен був доставити автомобіль протягом тижня і ще декілька днів на оформлення. Оскільки на той час він не міг перетинати кордон, то займався пошуком водія, який би міг пригнати автомобіль в Україну. У строки визначені між ним та ОСОБА_7 він не вклався, бо власник автомобіля не підготував вчасно документи для його вивозу з Єврозони. Двадцять дев`ятого березня 2025 року до нього зателефонував ОСОБА_7 та повідомив, що автомобіль йому вже не потрібний і попросив повернути кошти. Оскільки він за вказаний автомобіль сплатив залог в розмірі 300 євро, то запропонував ОСОБА_7 розділити цю суму між ними порівну, проте останній з цим не погодився та вимагав повернення усіх коштів протягом трьох - чотирьох днів. Розуміючи, що автомобіль ОСОБА_7 потрібен для виконання військових завдань, він, на час доставки автомобіля «Citroen Jumper», запропонував йому свій вантажний автомобіль. Однак, через два дні ОСОБА_7 повідомив по телефону, що більше не чекатиме та у випадку неповернення усіх коштів він посприяє закриттю його благодійного фонду. Того ж дня він перерахував на карту ОСОБА_7 половину від згаданої суми, а ввечері пообіцяв віддати решту коштів, бо не мав на карті всієї суми боргу. Через декілька годин після цієї телефонної розмови до нього зателефонував обвинувачений та запропонував зустрітись за годину на АЗС «ОККО» у с. Зарічани. На АЗС ОСОБА_4 висловлювався щодо нього лайливими словами, називав шахраєм, плював в обличчя, погрожував, що вб`є його, якщо він не поверне кошти ОСОБА_7 та наніс два удари долонею по обличчю. При цьому жінка, яка приїхала на АЗС з обвинуваченим, знімала всі ці події на відео. Після цього обвинувачений неодноразово погрожував йому розправою по телефону, надсилав смс-повідомлення з погрозами його вбивства та розповсюдив у соціальній мережі «Фейсбук» відео на якому військові розповідали, що він непорядна людина та шахрай. Кошти, за винятком 300 євро залогу, він повернув ОСОБА_7 через тиждень після написання заяви до правоохоронних органів. При призначенні покарання поклався на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що з потерпілим познайомився у 2024 році коли волонтери купували для військових автомобіль, а він його пригнав із-за кордону. У березні 2025 року знову звернувся до ОСОБА_6 з приводу придбання автомобіля для евакуації військових. Кошти побратимів у розмірі 91000 грн, які вони надали для придбання цього автомобіля, він перерахував на карту потерпілого, а той пообіцяв доставити автомобіль за 3-5 днів. Однак останній цих зобов`язань не виконав та коштів не повернув. У зв`язку з цим, він 28.05.2025 написав на нього заяву у поліцію. Обвинувачений раніше допомагав його підрозділу, який до цього дислокувався у Бердичівському районі, а тому він попросив ОСОБА_4 поспілкуватись з потерпілим щодо повернення коштів або доставки автомобіля. Після цього ОСОБА_6 зателефонував і повідомив, що через 1-2 дні буде автомобіль, але знову не дотримався домовленості. Кошти за автомобіль ОСОБА_6 повернув, за винятком 300 євро, лише тоді коли він звернувся із заявою у поліцію. Чи застосовував обвинувачений силу до ОСОБА_6 під час розмови та чи погрожував потерпілому йому не відомо. Обвинувачений неодноразово допомагав його підрозділу грошовими коштами на придбання автомобілів й антидронового захисту.

Свідок ОСОБА_8 будь-яких відомостей щодо вчинення ОСОБА_4 інкримінованого злочину суду не повідомив.

Докази, які підтверджують пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення 

Винуватість обвинуваченого у примушуванні потерпілого ОСОБА_6 до виконання цивільно-правових зобов`язань із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого доводиться дослідженими судом доказами.

Заявою ОСОБА_6 , яка зареєстрована в УСБУ в Житомирській області 04.04.2025 за вхідним №446 про те, що 02.04.2025 обвинувачений погрожував потерпілому, вдарив його по обличчю та вимагав повернути кошти (а.к.п.15-16 т. 2).

Відповідно до посвідчення та анкети ОСОБА_6 є керівником благодійної організації «Благодійний фонд «Венера» (а.к.п. 26-35 т. 2).

За фактом вчинення 02.04.2025 ОСОБА_4 протиправних дій щодо примушування ОСОБА_6 до виконання цивільно-правових зобов`язань із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя і здоров`я та з погрозою вбивства чи заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, зареєстроване кримінальне провадження, що доводиться витягом з ЄРДР (а.к.п. 6 т. 2).

Відповідно до повідомлення СБУ в Житомирській області ОСОБА_4 02.04.2025 з погрозою застосування фізичної розправи вимагав від ОСОБА_6 грошові кошти (а.к.п. 67-68 т. 2).

Під час огляду 09.04.2025, добровільно наданого ОСОБА_6 мобільного телефону «iPhone 13», встановлено, що у мобільному додатку «WhatsApp» наявні вхідні, вихідні, пропущені дзвінки від обвинуваченого та переписка між потерпілим та обвинуваченим з приводу повернення ОСОБА_7 коштів (а.к.п. 37-45 т. 2).

Під час огляду 17.04.2025, згаданого вище мобільного телефону «iPhone 13», виявлено скріншоти сторінки ОСОБА_4 у соцмережі «Фейсбук» з негативною публікацією про те, що ОСОБА_6 отримав від військовослужбовців кошти на придбання для них автомобіля та використав ці кошти не за призначенням (а.к.п. 46-50 т. 2).

Окрім того, винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується оглянутими у судовому засіданні DVD-R дисками з записом розмови між потерпілим та обвинуваченим, де останній вимагав від ОСОБА_6 виконання домовленості із ОСОБА_7 , відповідно до якої потерпілий зобов`язався у відповідні строки привезти для військових з Європи у м. Житомир автомобіль, а також розмови між потерпілим та свідком ОСОБА_8 щодо виконання цієї домовленості (а.к.п 57-63 т. 2).

Також, винуватість ОСОБА_4 доводиться протоколами про результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій аудіо-, відеоконтролю особи від 11.04.2025 та протоколом зняття показань технічних приладів (засобів), що мають функції відеозапису від 22.04.2025, якими зафіксований час та обставини вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення 02.04.2025 на АЗС «ОККО» у період часу з 19 год. 45 хв. по 20 год. 15 хв., де видно як останній застосував до ОСОБА_6 фізичне насильство за невиконання ним цивільно-правових зобов`язань перед ОСОБА_9 (а.к.п. 76-105 т. 2).

Протоколами обшуку від 28.04.2025, а також огляду речей і предметів від 12.05.2025, відповідно до яких під час огляду, вилученого за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_4 , ноутбука «HP Laptop» виявлено завантажені медіафайли зустрічі 02.04.2025 обвинуваченого з потерпілим на АЗС «ОККО», на якому ОСОБА_4 наносить удари ОСОБА_6 по обличчю, а також скріншоти про перерахування від ОСОБА_7 на карту ОСОБА_6 91000 грн (а.к.п. 118-128, 188-196 т. 2).

Скріншотами переписки між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , якими підтверджується, що між ними були цивільно-правові зобов`язання, відповідно до яких потерпілий зобов`язався придбати ОСОБА_7 автомобіль за 91000 грн, однак у визначені строки цей автомобіль придбаний не був, а повна сума його вартості ОСОБА_7 не повернута (а.к.п. 204-209 т. 2).

Протоколом огляду від 03.06.2025 DVD-R диску, на якому записана розмова між потерпілим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , а також копією банківської квитанції від 05.05.2025 на суму 41800 грн, які доводять наявність між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 цивільно-правових зобов`язань та їх невиконання, а також застосування обвинуваченим ОСОБА_4 до потерпілого фізичної сили (а.к.п. 218-221, 224 т. 2).

Відповідно до протоколу огляду від 03.06.2025 вилучений під час обшуку місця проживання ОСОБА_4 мобільний телефон «iPhone 15 Pro Max» не вдалось оглянути через наявність паролю, який обвинувачений відмовився називати (222-223 т. 2).

Мотиви з яких суд відкидає доводи сторони захисту щодо визнання доказів недопустимими

Захисник просить визнати недопустимими доказами протокол зняття показань технічних приладів (засобів), що мають функції відеозапису від 22.04.2025, протокол про результати проведення огляду відео від 23.04.2025 та флеш-носій «BOROFONE BUD2» на 16Gb, бо вказані докази були отримані у порушення ч. 5 ст. 245-1 КПК України. Зокрема, захисник вказує, що флеш-носій «BOROFONE BUD2» із копією відеозаписів був наданий менеджером АЗС «ОККО» ОСОБА_10 , при цьому з протоколу від 22.04.2025 не зрозуміло коли та з яких технічних засобів здійснювалось зняття відеофайлів, а також хто зі слідчих, прокурорів здійснював цю процесуальну дію та хто зі спеціалістів при цьому був присутній.
За приписами ч. 5 ст. 245-1 КПК України зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото-, кінозйомки, відеозапису здійснюється у присутності слідчого, прокурора шляхом самостійного копіювання особою, яка є власником або володільцем відповідних приладів та засобів, або копіювання такою особою за участю спеціаліста відповідних записів на носії, які надаються слідчим, прокурором. Надання таких копій на носіях, особи, яка є власником або володільцем відповідних приладів та засобів, здійснюється за бажанням такої особи.
Як вбачається з протоколу зняття показань технічних приладів (засобів), що мають функції відеозапису від 22.04.2025, копії відеофайлів за бажанням власника засобів, на яких містилися відеозаписи з камер відеоспостереження, а саме менеджера ТОВ «ОККО-Драйв» ОСОБА_11 , були записані на власний флеш-носій «BOROFONE BUD2» та передані старшому оперуповноваженому УСБУ в Житомирській області ОСОБА_12 , який діяв на підставі постанови слідчого від 11.04.2025. 
Тобто, копіювання відеофайлів з відеокамер АЗС «ОККО» здійснювалось за бажанням власника на власний носій. 
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що матеріальний носій (флешка, диск тощо) є лише способом збереження інформації. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Така позиція викладена у постанові від 19.08.2021 у справі №756/8124/19, де вказано, що до документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених ч. 1 ст. 99 КПК України, можуть належати, зокрема, й матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні).
Суд вважає, що під час здобуття вказаного доказу не були порушені фундаментальні конституційні та конвенційні права обвинуваченого, бо стороною захисту не заперечується сам факт зустрічі 02.04.2025 потерпілого з обвинуваченим у кафе АЗС «ОККО», де останній наносив потерпілому удари по обличчю, з метою примусити його повернути ОСОБА_7 кошти за автомобіль, що й було зафіксовано на згаданих відеозаписах. Під час надання суду показань обвинувачений ОСОБА_4 визнав фактичні обставини зафіксовані цими протоколами та відеозаписами, які були досліджені судом за участю сторін кримінального провадження.
Щодо визнання недопустимим доказом флеш-носія «BOROFONE BUD2» з тих підстав, що слідчий доручав здійснити зняття показань технічних приладів шляхом одержання від ТОВ «ОККО Драйв» копій відеозаписів за період з 00 год. 00 хв. 03.04.2025 по 23 год. 00 хв. 04.04.2025, а по факту були отримані відеофайли за 02.04.2025, то суд приймає доводи прокурора про те, що у постанові слідчим було допущено технічну помилку у даті. Крім того, учасниками процесу та потерпілим не заперечується, що зустріч обвинуваченого з потерпілим на АЗС «ОККО» відбулася саме 02.04.2025. 
Частина 1 ст. 87 КПК України передбачає, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
З огляду на те, що захисник не вказав яким саме чином зазначені обставини вплинули на допустимість чи достовірність зібраних конкретних доказів, суд вважає, що сам факт порушення процедури зняття показань технічних приладів (засобів), що мають функції відеозапису від 22.04.2025 не призвів до звуження прав обвинуваченого ОСОБА_4 та безпосередньо не вплинув на доказову базу, а наведені аргументи сторони захисту для визнання згаданих протоколів слідчих дій та речового доказу недопустимими доказами, не вказують на істотне порушення вимог КПК України.
Також суд не погоджується з доводами захисника про недопустимість протоколів про результати негласних слідчих (розшукових) дій аудіо-, відеоконтролю особи від 11.04.2025, з тих підстав, що дозвіл на проведення таких дій був отриманий внаслідок штучного створення підстав для його отримання, тобто внесення відомостей до ЄРДР за ч. 4 ст. 189 КК України, яка передбачає відповідальність за особливо тяжкий злочин.
Відповідно до ч. 2 ст. 246 КПК України негласні слідчі (розшукові) дії проводяться у випадках, якщо відомості про кримінальне правопорушення та особу, яка його вчинила, неможливо отримати в інший спосіб. Негласні слідчі (розшукові) дії, передбачені ст.ст. 260, 261, 262, 263, 264 (в частині дій, що проводяться на підставі ухвали слідчого судді), 267, 269, 269-1, 270, 271, 272, 274 цього Кодексу, проводяться виключно у кримінальному провадженні щодо тяжких або особливо тяжких злочинів.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що підставою для внесення до ЄРДР відомостей саме за ч. 4 ст. 189 КК України стали рапорт оперуповноваженого СБУ в Житомирській області ОСОБА_12 та рапорт старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Житомирській області ОСОБА_13 (а.к.п. 7, 11-16 т. 2).
Вказані протоколи НСРД санкціоновані ухвалою Житомирського апеляційного суду від 08.04.2025, відповідають вимогам КПК України, а також суті та змісту негласних слідчих дій (а.к.п. 73-74, 241-243 т. 2). 
Таким чином, суд вважає доводи адвоката про створення штучних умов для проведення НСРД надуманими, а вказані протоколи допустимим доказами. 
Щодо незазначення у протоколах НСРД місця здійснення цих слідчих дій, характеристик технічних засобів, які застосовувались під час їх проведення, а також складання протоколів співробітником неуповноваженого підрозділу СБУ, то суд не приймає ці доводи адвоката з огляду на таке.
Постановою старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Житомирській області ОСОБА_14 від 09.04.2025 доручено проведення негласних слідчих (розшукових) дій працівникам УСБУ в Житомирській області, а не конкретному підрозділу, а тому вказаний протокол не може бути визнаний недопустимим з заявлених адвокатом підстав. 
Окрім того, згідно з п. 4.12.3 Зводу відомостей, що становлять державну таємницю (ЗВДТ), затвердженого наказом СБУ №383 від 23.12.2020, відомості про факт або методи проведення негласної слідчої (розшукової) дії віднесені до державної таємниці та розголошенню не підлягають.
З огляду на викладене вище, суд вважає, що захисником не наведено достатніх та обґрунтованих підстав про те, яким саме чином зазначені ним формальні порушення процедури збирання доказів під час досудового розслідування вплинули на допустимість чи достовірність зібраних конкретних доказів, а відтак не вбачає підстав для визнання протоколів НСРД та зняття інформації недопустимим доказами.
Щодо твердження адвоката про недопустимість аудіозаписів телефонних розмов обвинуваченого ОСОБА_4 та свідка ОСОБА_8 з потерпілим ОСОБА_6 , бо вони здійснювалися потерпілим після внесення відомостей до ЄРДР, тобто, на думку адвоката, потерпілий провів негласну сліду (розшукову) дію замість органу досудового розслідування, чим порушив таємницю телефонних розмов, суд зазначає таке.
Відповідно до ст. 31 Конституції України кожному гарантується таємниця листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції. Винятки можуть бути встановлені лише судом у випадках, передбачених законом, з метою запобігти злочинові чи з`ясувати істину під час розслідування кримінальної справи, якщо іншими способами одержати інформацію неможливо.
Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ст. 32 Конституції України).
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право кожного на повагу до свого приватного життя.
Разом із цим усталена практика Європейського суду з прав людини чітко визначає, що попри важливість гарантування у кожній демократичній державі права на повагу до приватного життя, визначеного ст. 8 Конвенції, такі права не є абсолютними і за певних умов ці права та свободи можуть бути обмежені.
ЄСПЛ у своїх рішеннях у справах «Леандер проти Швеції», «Ґаскін проти Сполученого Королівства» послідовно констатує, що таке втручання необхідне для захисту найважливіших суспільних цінностей, які мають пріоритет над індивідуальними інтересами. Суть суспільної необхідності полягає в тому, що суспільні інтереси мають більшу вагу, ніж широке застосування окремих суб`єктивних прав, що обґрунтовує необхідність відповідних обмежень. У таких випадках суспільний інтерес в отриманні інформації переважає над інтересом особи зберегти її в таємниці.
З урахуванням встановлених обставин у даному кримінальному провадженні, суд вважає, що потерпілий ОСОБА_6 не займався прослуховуванням телефонів обвинуваченого та свідка, а здійснював записи особистих розмов та такі записи не містить ознак зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, у розумінні НСРД.
Відповідно до ст. 93 КПК України збирання доказів здійснюється, зокрема, потерпілим у порядку, передбаченому цим Кодексом. Потерпілий здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.
Між тим, сторона захисту не вказує, яким чином здійснення аудіозапису потерпілим власних телефонних розмов могли вплинути на порушення прав чи свобод обвинуваченого та свідка, враховуючи те, що останній та свідок не заперечують факт та зміст цих розмов. Потерпілий добровільно передав працівникам правоохоронних органів аудіозаписи своїх телефонних розмов лише після вчинення ОСОБА_4 злочину.
Наведене також узгоджується з постановою Верховного Суду від 21.05.2026 у справі №450/1952/18, який уже висловлювався про те, що запис телефонної розмови, зроблений особою, яка надала такий звукозапис правоохоронним органам, не є зняттям інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, отриманим у результаті проведення НСРД 
Верховний Суд у справах №334/2995/15-к та №204/6541/16-к підкреслив необхідність встановлення впливу порушень на допустимість доказів.
Процесуальні порушення при отриманні доказів можуть стати підставою для визнання їх недопустимими лише тоді, коли такі порушення істотно порушують права людини або ставлять під сумнів достовірність отриманих даних, і ці сумніви не можуть бути усунені під час судового розгляду. Це положення підтверджується постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 13 червня 2023 року у справі №520/2703/17.
З огляду на викладене, суд відхиляє всі доводи про визнання протоколів слідчих дій та речових доказів недопустимими доказами, бо стороною захисту не наведено та судом не встановлено порушень, які б звузили, знівелювали чи обмежили конвенційні чи конституційні права і свободи ОСОБА_4 .

Висновки суду щодо доведеності вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому злочину, підстави для виключення кваліфікуючих ознак та призначення покарання

Основним об`єктом цього злочину, передбаченого ч. 2 ст. 355 КК України є встановлений законодавством порядок щодо виконання цивільно-правових зобов`язань.
З об`єктивної сторони дане кримінальне правопорушення характеризується вимогою виконати або не виконати договір, угоду або інші цивільні правові зобов`язання, які наявні у потерпілого; погрозою застосувати насильство до потерпілого, або його близьких родичів, пошкодити чи знищити його майно, або з погрозою вбивства чи заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, або поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя і здоров`я, або з пошкодженням чи знищенням майна
Крім того, характерною ознакою об`єктивної сторони даного злочину є те, що винна особа примушує потерпілого до виконання (або навпаки невиконання) існуючого в неї зобов`язання, яке виникає з підстав, що встановлює законодавство.
Суб`єктивна сторона даного злочину характеризується наявним прямим умислом, оскільки правопорушник свідомо бажає настання наслідків у вигляді виконання або невиконання зобов`язання потерпілою особою. Мотиви на кваліфікацію даного злочину не впливають.
У постанові від 08.03.2019 по справі 716/2142/17 Верховний суд зазначив, що основним безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ст. 355 КК України є суспільні відносини, що забезпечують додержання нормативно встановленого порядку виконання цивільно-правових зобов`язань, а додатковим - суспільні відносини, що забезпечують здоров`я, особисту волю, безпеку, недоторканість особи, її власність. При цьому суб`єкт злочину діє з прямим умислом, тобто усвідомлює, що вимагає виконання чи невиконання договору, угоди чи іншого цивільно-правового зобов`язання з погрозою насильства над потерпілим або його близькими родичами, пошкодження чи знищення їх майна за відсутності ознак вимагання, і бажає так чинити. Мотиви й мета можуть бути різними і на кваліфікацію не впливають. 
У контексті ч. 2 ст. 355 КК України примушування до цивільно-правових зобов`язань ознака «насильство, що не є небезпечним для життя і здоров`я» виступає як кваліфікуючий спосіб злочинного впливу на потерпілого з метою змусити його виконати існуючий борг, договір чи інше законне зобов`язання. 
Під фізичним насильством, у межах цієї частини статті 355 КК України, ВС розуміє дії, які мають характер примусу, але не створюють реальної загрози для життя потерпілого і не призводять до розладу його здоров`я, це можуть бути удари, побої, штовхання, ляпаси, викручування рук чи сіпання за волосся, які завдали болю, але не залишили медично зафіксованих анатомічних ушкоджень. 
Доведеність винуватості ОСОБА_4 у примушуванні потерпілого ОСОБА_6 до виконання цивільно-правових зобов`язань, яке поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя і здоров`я, не заперечується обвинуваченим та підтверджуються дослідженими і оціненими судом показаннями потерпілого, свідка ОСОБА_7 та письмовими доказами.
З пояснень потерпілого вбачається, що до нього звернувся раніше йому знайомий ОСОБА_7 з проханням підшукати автомобіль за 91000 грн з відповідними технічними характеристиками для евакуації військових. Він погодився з умовами даної домовленості та строками її виконання. Дев`ятнадцятого березня 2025 року ОСОБА_7 перерахував на його карту 91000 грн.
Через декілька днів ОСОБА_6 дізнався, що процедура оформлення та доставки автомобіля «Citroen Jumper» займе більше часу, ніж було домовлено, про що повідомив ОСОБА_7 . Однак ОСОБА_7 відмовився чекати доставки зазначеного автомобіля із-за кордону та повідомив потерпілого, що бажає отримати свої кошти в розмірі 91000 грн назад, на що ОСОБА_6 частково погодився, за винятком 300 євро, які були ним сплачені як залог.
Таким чином на підставі усної домовленості від 27 лютого 2025 року між ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_6 виникли цивільно-правові зобов`язання відповідно до яких потерпілий ОСОБА_6 зобов`язався надати ОСОБА_7 послуги з пошуку та придбання автомобіля «Citroen Jumper» із-за кордону, подальшого його транспортування до території України, митного оформлення та державної реєстрації, а ОСОБА_7 зобов`язався оплатити вартість вказаних послуг по придбанню цього автомобіля. У зв`язку з цим ОСОБА_7 19.03.2025 здійснив переказ 91000 грн зі своєї картки на картку ОСОБА_6 . Однак останній вказаних вище зобов`язань в обумовлені строки не виконав та усіх коштів на придбання автомобіля не повернув.
Вказані факти встановлені судом та доводяться показаннями потерпілого ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_7 , протоколом огляду вилученого в обвинуваченого ноутбука та додатками до протоколу допиту ОСОБА_7 .
Факт невиконання згаданої усної угоди не заперечується потерпілим ОСОБА_6 , доводиться показаннями свідка ОСОБА_7 , протоколами слідчих дій, а також ксерокопією квитанції до платіжної інструкції про повернення потерпілим 02.04.2025 на картку ОСОБА_7 лише частини коштів у розмірі 35100 грн.
Окрім того, з досліджених протоколів НСРД та зняття інформації судом було встановлено, що у приміщенні АЗС «ОККО» обвинувачений ОСОБА_4 примушував ОСОБА_6 виконати домовленості між потерпілим та ОСОБА_7 щодо повернення останньому коштів, при цьому наносив ОСОБА_6 ляпаси по обличчю.
Таким чином, фактичні обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 інкримінованого йому злочину не заперечується ним, доводиться показаннями потерпілого та протоколами слідчих дій.
Разом з тим, суд не погоджується з висновком прокурора про те, що обвинувачений не визнав себе винним у примушуванні потерпілого до виконання цивільно-правових зобов`язань із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого та вважає, що останній визнав свою провину, однак надав невірну правову кваліфікацію своїм діям.
Правова природа кваліфікації злочинів пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення та доказування двох важливих обставин, а саме факту вчинення суб`єктом злочину суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту поведінки у формі дії чи бездіяльності, та точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України.
Разом з тим, ОСОБА_4  висувалось обвинувачення, що він примушував ОСОБА_6 до виконання цивільно-правових зобов`язань на користь ОСОБА_7 , поєднаного з насильством, що не є небезпечним для життя і здоров`я та з погрозою вбивства чи заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.
Оцінюючи надані прокурором докази на підтвердження у діях обвинуваченого таких кваліфікуючих ознак як погроза вбивства потерпілого чи спричинення йому тяжких тілесних ушкоджень, суд приходить до висновку про недоведеність у діях ОСОБА_4 цих ознак.
З протоколів огляду відеозапису з приміщення АЗС «ОККО» вбачається, що обвинувачений наніс потерпілому декілька ляпасів по обличчю, що також підтверджується показаннями самого потерпілого.
Як показав у суді свідок ОСОБА_7 він просив обвинуваченого посприяти у поверненні потерпілим коштів, однак не просив спричиняти тілесні ушкодженням чи погрожувати вбивством. 
У протоколах НСРД, переписці обвинуваченого з потерпілим, показаннях свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 також не міститься згадувань щодо погроз вбивства обвинуваченим чи щодо спричинення ним потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, а відтак суд вважає, що стороною обвинувачення не доведено таких кваліфікуючих ознак як вчинення ОСОБА_4 примушування ОСОБА_15 до виконання усної домовленості з ОСОБА_7 з погрозою вбивства чи спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а тому виключає з обвинувачення посилання на ці ознаки.
На думку суду, виключення цих кваліфікуючих ознак не впливає на обґрунтованість висновків щодо доведеності вини ОСОБА_4 у примушуванні до виконання цивільно-правових зобов`язань, поєднаному з насильством, що не є небезпечним для життя і здоров`я, а також ніякою мірою не обтяжує покарання обвинуваченому.
Таким чином, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, поза розумним сумнівом, вважає доведеною вину ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 355 КК України та кваліфікує його дії, як примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя і здоров`я.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином, обставини його вчинення та особу обвинуваченого, який раніше несудимий, позитивно характеризується, працює на посаді Швайківського сільського голови Бердичівського району, має ряд подяк, грамот, нагород за високу громадську позицію та активну участь у благодійній допомозі військовослужбовцям під час російсько-української війни, а також думку потерпілого, який при призначенні покарання поклався на розсуд суду.
Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання судом не встановлено.
Визначаючи покарання, суд також звертає увагу на особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який до початку повномасштабного вторгнення РФ на території України та протягом усього часу війни неодноразово допомагав українським військовим та здійснював вагому підтримку останніх у захисті українського народу від російської агресії, що доводиться численнями подяками, листами, грамотами різних військових частин. Також суд враховує емоційно схвильований стан обвинуваченого від невиконання потерпілим взятих на себе зобов`язань по придбанню вкрай необхідного в умовах бойових дій для військових автомобіля, а також неповернення їм їх коштів, чим спонукав обвинуваченого до вчинення ним цього злочину.
На підставі викладеного, враховуючи принципи законності і справедливості, суд дійшов висновку, що обвинуваченому слід призначити покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та запобігання нових злочинів у виді позбавлення волі.
Верховний Суд у постанові від 26.04.2018 по справі №757/15167/15-к зробив висновок про те, що загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначати покарання або звільняти від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи не застосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.
Разом з тим, суд враховує досудову доповідь про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, думку потерпілого ОСОБА_6 , який не наполягав на суворості покарання, відсутність тяжких наслідків від злочину, особу обвинуваченого, його виключно позитивну характеристику за місцем проживання, наявність міцних соціальних зв`язків, відсутність обставин, що обтяжують покарання, громадську позицію ОСОБА_4 , його постійну допомогу військовим для захисту українського народу у російсько-українській війні, а також віктимну поведінку потерпілого, яка полягає у невиконання ним цивільних зобов`язань перед військовими, яким згаданий автомобіль необхідний для здійснення евакуації поранених бійців ЗС України з лінії зіткнення з російськими окупантами, що, на думку суду, знижує ступінь тяжкості скоєного обвинуваченим нетяжкого злочину.
З урахуванням вимог ст. 50 КК України, відповідно до якої мета покарання полягає не лише у карі, а й у виправленні засуджених, а також виходячи з принципу гуманізму, суд вважає, що ОСОБА_4 можливо звільнити від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст. 75 КК України.
Призначаючи покарання ОСОБА_4 із застосуванням положень ст. 75 КК України, суд керується позиціями Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005), «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005), згідно з якими досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Долю речових доказів суд вирішує у порядку, передбаченому ст. 100 КПК України.
Керуючись ст.ст. 368-371, 373-376 КПК України, суд, 

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 355 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України  ОСОБА_4 звільнити від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку - 2 (два) роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки, а саме буде періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти даний орган про зміну свого місця проживання, роботи або навчання.

Скасувати арешт, накладений ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 02.05.2025 на ноутбук «HP Laptop 15s-fg0002ua» в корпусі сірого кольору з зарядним пристроєм, який зберігається при матеріалах справи та мобільний телефон «iPhone 15 Pro Max» ІМЕІ1: НОМЕР_7 , ІМЕІ2: НОМЕР_8 з сім-картою на номер « НОМЕР_6 », який зберігається у СУ ГУНП в Житомирській області, вказані речові докази повернути обвинуваченому ОСОБА_4 .

Речові докази, а саме флеш-носій «BOROFONE BUD2», DVD-R диски з надписом НР, 4.7 Gb - залишити при матеріалах кримінального провадження (а.к.п. 57, 61, 92 т. 2).

Скасувати заходи забезпечення кримінального провадження у виді застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання.

На вирок може бути подана апеляція до Житомирського апеляційного суду через Житомирський районний суд протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення вказаного строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо він не скасований, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Потерпілому, який не був присутній у судовому засіданні, копію вироку надіслати не пізніше наступного дня після його проголошення.

Суддя: