КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 травня 2026 року м. Київ справа №П/320/824/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Парненко В.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю “Васт-транс” до Міністерства розвитку громад та територій України, третя особа Державна служба України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування наказу

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю “Васт-транс” звернулося до суду з позовом до Міністерства інфраструктури України, третя особа Державна служба України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування наказу від 28.12.2019 року № 996.
Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що ТОВ «Васт-Транс» є суб`єктом господарювання, основним видом діяльності якого є організація та здійснення перевезень вантажів, у тому числі міжнародних перевезень. Для здійснення таких перевезень резиденти України повинні мати дозволи іноземних держав, по території яких здійснюється перевезення. Позивач вказує, що 27.12.2019 Укртрансбезпекою на офіційному вебсайті було розміщено оголошення про введення додаткових тимчасових обмежень при видачі дозволів на 2020 рік. Надалі наказом Міністерства інфраструктури України від 28.12.2019 №996 було затверджено Протокол №34 засідання Комісії від 24.12.2019, яким фактично запроваджено додаткові обмеження щодо видачі дозволів, не передбачені Порядком №757. Позивач вважає, що Порядок №757, затверджений наказом Міністерства транспорту України від 20.08.2004 №757, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 31.08.2004 за №1075/9674, є нормативно-правовим та регуляторним актом, а тому зміна встановлених ним правил, зокрема додатку №2, могла відбуватися лише у встановленому законом порядку шляхом внесення змін до відповідного нормативно-правового акта з дотриманням процедури державної реєстрації та вимог регуляторної політики. На думку позивача, оскаржуваний наказ фактично змінив зміст додатку №2 до Порядку №757, проте був прийнятий без дотримання належної процедури. Також позивач посилається на те, що Комісія є консультативно-дорадчим органом, а її рішення мають рекомендаційний характер і не можуть самостійно породжувати обов`язкові правові наслідки для суб`єктів ринку міжнародних автомобільних перевезень. Позивач зазначає, що на його запит №17 від 15.01.2020 відповідач листом №681/25-10-20 від 20.01.2020 повідомив, що законодавством не передбачено обов`язку Міністерства інфраструктури України затверджувати окреме положення про Комісію, а також що Комісія є консультативно-дорадчим органом. Водночас саме на підставі рішення такої Комісії було фактично обмежено можливість перевізників отримувати дозволи.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2020 року адміністративну справу № П/320/824/20 передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 квітня 2020 року прийнято справу до провадження, постановлено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 №2825-IX справу №П/320/824/20 скеровано за належністю до Київського окружного адміністративного суду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №П/320/824/20 передано для розгляду судді Донцю В.А., відрядженого до Київського окружного адміністративного суду на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 28.09.2023 №938/0/15-23.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2024 року прийнято справу №П/320/824/20 до провадження судді Донця В.А.
Рішенням Вищої ради правосуддя від 13 лютого 2025 року №246/0/15-25 звільнено ОСОБА_1 з посади судді Окружного адміністративного суду міста Києва (відряджений до Київського окружного адміністративного суду) у зв`язку з поданням заяви про відставку.
У зв`язку зі звільненням судді Окружного адміністративного суду міста Києва (відряджений до Київського окружного адміністративного суду) Донця В.А. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №П/320/824/20 передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 адміністративну справу №П/320/824/20 прийнято до провадження судді Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С., ухвалено здійснювати розгляд справи спочатку за правилами спрощеного позовного провадження.
В матеріалах справи наявні:
-відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позову заперечує та зазначає, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними. Міністерство інфраструктури України вказує, що відповідно до статті 55 Закону України «Про автомобільний транспорт» види дозвільних документів, порядок їх розподілу, видачі та використання українськими перевізниками при перевезенні по території іноземних країн визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту. Відповідач також посилається на Положення про Міністерство інфраструктури України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 30.06.2015 №460, відповідно до якого Міністерство у межах своїх повноважень видає накази, організовує та контролює їх виконання. Крім того, відповідач зазначає, що дозволи іноземних держав не виготовляються органами України, а надходять у порядку обміну дозволами між Україною та іноземними державами, їх кількість є обмеженою, тому Міністерство зобов`язане забезпечити ефективний та справедливий розподіл таких дозволів між перевізниками. На думку відповідача, оскаржуваний наказ був прийнятий у межах повноважень Міністерства, спрямований на забезпечення дотримання міжнародних договорів України та ефективне використання обмежених річних квот дозволів.
-відповідь на відзив на позовну заяву, згідно якої позивач вказує, що відзив не спростовує доводів позовної заяви, а лише містить загальні посилання на повноваження відповідача. Позивач повторно наголошує, що предметом спору є наказ Міністерства інфраструктури України від 28.12.2019 №996, яким було затверджено рішення Комісії та фактично встановлено додаткові обмеження щодо видачі дозволів. Позивач вважає, що такі обмеження змінили додаток №2 до Порядку №757, який є регуляторним актом, застосовується неодноразово та стосується невизначеного кола суб`єктів господарювання. Позивач також зазначає, що відповідач не навів конкретної норми права, яка б дозволяла йому змінювати положення Порядку №757 шляхом прийняття окремого наказу про затвердження протоколу Комісії. Крім того, позивач посилається на Закон України «Про адміністративні послуги» та постанову Кабінету Міністрів України від 09.06.2011 №929, зазначаючи, що видача дозволів на поїздку територією іноземних держав є адміністративною послугою, а тому перелік документів, умови та обмеження для її отримання повинні визначатися законом або належним нормативно-правовим актом, а не рішенням дорадчого органу.
-заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач вказує, що позивач, посилаючись у відповіді на відзив на Закон України «Про адміністративні послуги», фактично змінив підстави позову без дотримання вимог статті 47 КАС України. Відповідач вказує, що позовна заява не містила посилань на цей закон, а тому відповідні доводи не можуть братися судом до уваги. Також відповідач наголошує, що предметом спору є саме наказ Міністерства інфраструктури України від 28.12.2019 №996, а не дії щодо надання адміністративної послуги. На думку відповідача, оскаржуваний наказ не визначає найменування адміністративної послуги, суб`єкта її надання, перелік документів, розмір плати чи строк надання послуги, а отже Закон України «Про адміністративні послуги» не поширюється на спірні правовідносини. Відповідач також зазначає, що позивач не довів, яке саме його право порушено, та вважає, що наказ №996 не є регуляторним актом.
-пояснення третьої особи, згідно яких вказано, що Укртрансбезпека є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у передбачених законом випадках надає адміністративні послуги у сфері автомобільного транспорту. Третя особа вказує, що видача дозволів на поїздку територією іноземних держав під час виконання міжнародних вантажних перевезень здійснюється відповідно до Закону України «Про адміністративні послуги», Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності», Порядку №757 та постанови Кабінету Міністрів України від 09.06.2011 №929. Крім того, третя особа посилається на пункти 3.9, 3.10, 3.11 Порядку №757, якими передбачено утворення Комісії, оформлення її рішень протоколом та затвердження таких рішень наказом Міністерства інфраструктури України. З огляду на це третя особа вважає, що оскаржуваний наказ був прийнятий у передбачений Порядком №757 спосіб.
-відповідь позивача на пояснення третьої особи, згідно якої позивач вказує, що третя особа фактично підтвердила надання адміністративної послуги з видачі дозволів на підставі рішення Комісії, до складу якої входять, зокрема, представники громадських і професійних об`єднань, асоціацій, підприємств, установ та організацій. На думку позивача, це суперечить Закону України «Про адміністративні послуги», оскільки адміністративна послуга має надаватися виключно на підставі вимог, установлених законом або належним нормативно-правовим актом. Позивач також зазначає, що Протоколом №34 Комісія лише рекомендувала Міністерству інфраструктури України ввести додаткові тимчасові обмеження щодо дозволів на 2020 рік, однак третя особа використала такі рекомендації як обов`язкову підставу для обмеження у наданні адміністративної послуги. Позивач вважає, що ні рішення Комісії, ні наказ про затвердження такого рішення не є належною правовою підставою для зміни порядку видачі дозволів.
-клопотання відповідача про зміну найменування сторони у справі.
Так, до суду надійшло клопотання відповідача, у якому зазначено, що постановою Кабінету Міністрів України від 02.12.2022 №1343 «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» Міністерство інфраструктури України перейменовано на Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України, а постановою Кабінету Міністрів України від 06.09.2024 №1028 «Про перейменування Міністерства культури та інформаційної політики України і Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України» Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України перейменовано на Міністерство розвитку громад та територій України. При цьому ідентифікаційний код юридичної особи залишився незмінним — 37472062. 
З огляду на те, що зміна найменування юридичної особи не свідчить про припинення такої особи чи заміну її правонаступником, а лише відображає зміну її офіційної назви, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання та зазначення у справі актуального найменування відповідача - Міністерство розвитку громад та територій України.
Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).
Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Васт-Транс» зареєстроване як юридична особа 19.09.1999 та як платник податку на додану вартість з 06.04.1999, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію платника податку на додану вартість №13831221. Основним видом діяльності позивача відповідно до Статуту ТОВ «Васт-Транс» та відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є організація та здійснення перевезень вантажів, у тому числі міжнародних перевезень.
Частиною третьою статті 53 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що при виконанні міжнародних перевезень вантажів резиденти України повинні мати, зокрема, дозволи іноземних держав, по території яких здійснюється перевезення. Оформлення та видачу таких дозвільних документів здійснює Державна служба України з безпеки на транспорті.
Відповідно до пункту 1.2 Порядку оформлення і видачі дозволів на поїздку по територіях іноземних держав при виконанні перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, їх обміну та обліку, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 20.08.2004 №757 у редакції наказу Міністерства інфраструктури України від 19.04.2013 №239, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 31.08.2004 за №1075/9674, цей Порядок визначає процедуру оформлення і видачі дозволів на поїздку територією іноземних держав, їх обміну та обліку.
Пунктом 3.8 Порядку №757 передбачено, що Міністерством інфраструктури України з метою дотримання вимог міжнародних договорів України з питань міжнародних перевезень встановлюються обмеження щодо забезпечення дозволами, які мають обмежені річні квоти, на поїздку територією окремих іноземних держав певних категорій транспортних засобів, а саме: оформлення на екологічні автомобілі відповідної категорії, оформлення на завантажені автомобілі, оформлення на певні види перевезень, оформлення на автомобілі, повна маса яких перевищує 10 тонн. При цьому обмеження щодо дозволів, які мають обмежені річні квоти, наведено в додатку №2 до Порядку №757.
24.12.2019 відбулося засідання Комісії з розгляду питань, пов`язаних з оформленням, видачею, обліком та аналізом ефективності використання дозволів на поїздку по територіях іноземних держав, результати якого оформлено Протоколом №34 від 24.12.2019.
27.12.2019 Укртрансбезпекою на офіційному вебсайті було розміщено оголошення щодо введення додаткових обмежень тимчасового характеру при видачі дозволів на 2020 рік.
Наказом Міністерства інфраструктури України від 28.12.2019 №996 «Про затвердження протоколу №34 засідання Комісії з розгляду питань, пов`язаних з оформленням, видачею, обліком та аналізом ефективності використання дозволів на поїздку по територіях іноземних держав» затверджено Протокол №34 від 24.12.2019 та покладено відповідальність за виконання зазначеного протоколу на керівників Державної служби України з безпеки на транспорті та Департаменту стратегічного розвитку дорожнього ринку та автомобільних перевезень відповідно до їх функціональних обов`язків.
Позивач вважає, що оскаржуваним наказом фактично встановлено додаткові обмеження щодо видачі дозволів на 2020 рік, які не відповідають переліку обмежень, визначених додатком №2 до Порядку №757, а отже, Міністерством інфраструктури України було змінено нормативно-правове регулювання без дотримання процедури внесення змін до нормативно-правового акта.
На запит позивача №15 від 14.01.2020 відповідач листом №681/25/10-20 від 20.01.2020 повідомив, що наказ №996 не є регуляторним актом. 
На запит позивача №17 від 15.01.2020 відповідач листом №681/25-10-20 від 20.01.2020 повідомив, що законодавством не передбачено обов`язку Міністерства інфраструктури України затверджувати окреме положення про Комісію, а також що Комісія є консультативно-дорадчим органом.
Не погоджуючись із наказом Міністерства інфраструктури України від 28.12.2019 №996 та вважаючи, що ним порушено його права як суб`єкта господарювання у сфері міжнародних вантажних перевезень, позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, з урахуванням дії норми закону у часі, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» міністерства та інші центральні органи виконавчої влади у своїй діяльності керуються Конституцією України, цим та іншими законами України, указами Президента України, постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України та іншими актами законодавства України.
Частиною першою статті 15 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» передбачено, що міністерство у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, які підписує міністр.
Частинами третьою та четвертою статті 15 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» встановлено, що накази міністерства нормативно-правового змісту підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів. Накази міністерства, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» дозвіл на здійснення міжнародних перевезень автомобільним транспортом — це документ, що видається уповноваженими органами договірних сторін міжнародним автомобільним перевізникам для в`їзду, транзитного проїзду через територію договірних сторін, а також здійснення інших видів перевезень, передбачених законодавством.
Частиною третьою статті 53 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що при виконанні міжнародних перевезень вантажів резиденти України повинні мати, зокрема, дозволи іноземних країн, по території яких буде здійснюватися перевезення.
Відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про автомобільний транспорт» види дозвільних документів та порядок їх розподілу, видачі та використання українськими перевізниками при перевезенні по території іноземних країн визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, з урахуванням вимог законодавства України та законодавства країни, по території якої буде здійснюватися перевезення.
Частиною третьою статті 55 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що порядок оформлення і видачі дозволів на поїздку по територіях іноземних держав при виконанні перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, їх обліку та обміну визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.
Відповідно до частини першої статті 58 Закону України «Про автомобільний транспорт» контроль за здійсненням міжнародних перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом на території України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті.
Судом встановлено, що порядок оформлення і видачі дозволів на поїздку по територіях іноземних держав при виконанні перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, їх обміну та обліку визначений Порядком оформлення і видачі дозволів на поїздку по територіях іноземних держав при виконанні перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, їх обміну та обліку, затвердженим наказом Міністерства транспорту України від 20.08.2004 №757, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 31.08.2004 за №1075/9674.
Пунктом 1.2 Порядку №757 передбачено, що цей Порядок встановлює процедуру оформлення і видачі дозволів на поїздку територією іноземних держав при виконанні перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, їх обміну та обліку.
Пунктом 1.6 Порядку №757 визначено, що квота — це кількість дозволів на проїзд автомобільного транспортного засобу з однієї країни в іншу протягом визначеного періоду, а обмежена квота — квота дозволів, яка не є достатньою для забезпечення потреб автомобільних перевізників.
Відповідно до пункту 2.1 Порядку №757 квота дозволів для України на наступний рік визначається компетентними органами іноземних держав згідно з міжнародними договорами України з питань міжнародних автомобільних перевезень.
Пунктом 3.8 Порядку №757 встановлено, що Міністерством інфраструктури України з метою дотримання вимог міжнародних договорів України з питань міжнародних перевезень встановлюються обмеження щодо забезпечення дозволами, які мають обмежені річні квоти, на поїздку територією окремих іноземних держав деяких категорій транспортних засобів.
Також пунктом 3.8 Порядку №757 визначено, що обмеження щодо дозволів, які мають обмежені річні квоти на поїздку територією окремих іноземних держав для деяких транспортних засобів, наведено у додатку №2 до цього Порядку.
Пунктом 3.9 Порядку №757 передбачено, що Міністерство інфраструктури України утворює Комісію з розгляду питань, пов`язаних з оформленням, видачею, обліком та аналізом ефективності використання дозволів на поїздку по територіях іноземних держав.
Відповідно до абзацу третього пункту 3.10 Порядку №757 рішення Комісії оформлюється протоколом та затверджується наказом Міністерства інфраструктури України.
Разом з тим, положення Порядку №757 не містять прямого повноваження Міністерства інфраструктури України шляхом затвердження протоколу Комісії змінювати або доповнювати перелік обмежень, визначених додатком №2 до Порядку №757, без внесення відповідних змін до самого Порядку як нормативно-правового акта.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» регуляторним актом є прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами та суб`єктами господарювання.
Статтею 4 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» визначено, що державна регуляторна політика базується, зокрема, на принципах доцільності, адекватності, передбачуваності, прозорості та врахування громадської думки.
Статтею 5 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» передбачено, що забезпечення здійснення державної регуляторної політики включає підготовку аналізу регуляторного впливу, планування діяльності з підготовки проєктів регуляторних актів, оприлюднення проєктів регуляторних актів, відстеження результативності регуляторних актів та недопущення прийняття регуляторних актів, які є непослідовними або не узгоджуються з чинними регуляторними актами.
Оцінюючи спірні правовідносини, суд виходить із того, що матеріали справи дійсно містять ознаки того, що наказ Міністерства інфраструктури України від 28.12.2019 №996 «Про затвердження протоколу №34 засідання Комісії з розгляду питань, пов`язаних з оформленням, видачею, обліком та аналізом ефективності використання дозволів на поїздку по територіях іноземних держав» був прийнятий із порушенням належної процедури.
Так, Порядок оформлення і видачі дозволів на поїздку по територіях іноземних держав при виконанні перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, їх обміну та обліку, затверджений наказом Міністерства транспорту України від 20.08.2004 №757 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 31.08.2004 за №1075/9674, є нормативно-правовим актом, який визначає процедуру оформлення, видачі, обміну та обліку дозволів.
Пунктом 3.8 Порядку №757 визначено види обмежень, які можуть встановлюватися щодо забезпечення дозволами, що мають обмежені річні квоти. При цьому відповідні обмеження щодо дозволів наведені у додатку №2 до цього Порядку.
Зі змісту матеріалів справи вбачається, що 24.12.2019 відбулося засідання Комісії з розгляду питань, пов`язаних з оформленням, видачею, обліком та аналізом ефективності використання дозволів на поїздку по територіях іноземних держав, результати якого оформлено Протоколом №34 від 24.12.2019.
Наказом Міністерства інфраструктури України від 28.12.2019 №996 вказаний Протокол №34 було затверджено та покладено відповідальність за його виконання на керівників Державної служби України з безпеки на транспорті та відповідного структурного підрозділу Міністерства.
Разом з тим, за своїм фактичним змістом зазначений наказ не обмежився лише організаційним затвердженням протоколу засідання Комісії, а став підставою для застосування додаткових тимчасових обмежень при видачі дозволів на 2020 рік. Тобто через затвердження протоколу Комісії було фактично змінено умови доступу суб`єктів господарювання до дозволів на міжнародні автомобільні перевезення.
Суд погоджується з тим, що Порядок №757 передбачає утворення Комісії, оформлення її рішень протоколом та затвердження такого протоколу наказом Міністерства. Водночас такі положення Порядку №757 не можуть тлумачитися як надання Комісії або Міністерству права у спрощеному порядку змінювати нормативний зміст Порядку №757 чи додатку №2 до нього.
Наявність процедури оформлення рішень Комісії не означає, що через таку процедуру можуть встановлюватися нові загальнообов`язкові правила поведінки для невизначеного кола суб`єктів господарювання, які мають ознаки нормативного регулювання.
Отже, матеріали справи дають підстави для висновку, що наказ Міністерства інфраструктури України від 28.12.2019 №996 мав ознаки акта, яким фактично впроваджено додаткові обмеження щодо видачі дозволів без внесення відповідних змін до Порядку №757 у належному нормативному порядку.
Разом з тим, встановлення судом ознак протиправності оскаржуваного наказу саме по собі не є достатньою підставою для задоволення позову, оскільки адміністративне судочинство спрямоване не на абстрактний контроль за законністю актів суб`єктів владних повноважень, а на ефективний захист конкретного порушеного права, свободи чи інтересу особи.
Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин саме з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб.
Зі змісту позовних вимог убачається, що позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства інфраструктури України від 28.12.2019 №996. При цьому спірний наказ був прийнятий щодо питань оформлення та видачі дозволів на 2020 рік, тобто мав часову прив`язку до відповідного календарного періоду та відповідної квоти дозволів.
Суд враховує, що квоти дозволів на міжнародні автомобільні перевезення визначаються на відповідний рік, а порядок їх розподілу та використання має практичне значення саме протягом того періоду, на який такі дозволи встановлені. Після завершення 2020 року відповідні квоти не можуть бути використані, перерозподілені чи видані позивачу повторно в межах цього судового рішення.
Таким чином, навіть у разі задоволення позову та скасування наказу Міністерства інфраструктури України від 28.12.2019 №996 судове рішення не призведе до фактичного поновлення можливості позивача отримати дозволи за квотою 2020 року, не відновить пропущену можливість здійснення конкретних міжнародних перевезень у 2020 році та не змінить правове становище позивача у відповідному минулому періоді.
Суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту має бути не лише формально передбаченим законом, але й ефективним, тобто таким, що реально здатний поновити порушене право або усунути негативні наслідки його порушення.
У даному випадку скасування наказу №996 після завершення періоду, на який він фактично поширювався, матиме лише декларативний характер, оскільки не створить для позивача реального правового результату у вигляді поновлення доступу до дозволів 2020 року, відновлення права на отримання конкретних дозволів або усунення перешкод у здійсненні перевезень у відповідному періоді.
Фактично заявлена позовна вимога спрямована виключно на ретроспективну перевірку законності наказу, дія якого була пов`язана з розподілом дозволів на 2020 рік. За таких обставин задоволення позову не забезпечить ефективного захисту прав позивача, оскільки не усуне фактичні наслідки, які, виникли внаслідок застосування оскаржуваного наказу.
Суд не заперечує, що оскаржуваний наказ міг впливати на умови здійснення позивачем господарської діяльності у сфері міжнародних автомобільних перевезень у 2020 році. Однак сам по собі такий вплив у минулому не означає, що скасування наказу на час ухвалення судового рішення є ефективним способом поновлення порушеного права.
У цій справі позивач не довів, що скасування наказу №996 після завершення 2020 року призведе до поновлення його конкретного порушеного права, усунення чинних перешкод у здійсненні господарської діяльності або виникнення для нього реальної можливості отримати дозволи, видача яких регулювалася цим наказом.
Сама по собі незгода позивача з процедурою прийняття наказу та наявність ознак його протиправності не можуть бути достатньою підставою для задоволення позову за відсутності ефективного правового результату від такого задоволення.
Водночас наведене не позбавляє позивача права у разі наявності відповідних підстав захищати свої права іншими способами, зокрема, шляхом заявлення вимог, спрямованих на відшкодування шкоди або оскарження конкретних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які безпосередньо вплинули на його право отримати конкретний дозвіл чи здійснити конкретне перевезення.
Отже, хоча матеріали справи містять ознаки того, що наказ Міністерства інфраструктури України від 28.12.2019 №996 був прийнятий із порушенням належного порядку зміни нормативного регулювання, суд дійшов висновку, що на момент вирішення справи дія цього наказу фактично вичерпана, а його скасування не призведе до реального поновлення порушеного права позивача.
За таких обставин позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Васт-Транс» про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства інфраструктури України від 28.12.2019 №996 не підлягають задоволенню.
Суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За наведених обставин у сукупності, зважаючи на наведені вище норми законодавства та встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позову.
У відповідності до положень ст. 139 КАС України, розподіл судових витрат за наслідками розгляду даної справи не здійснюється.
Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
в и р і ш и в:
У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю “Васт-транс” до Міністерства розвитку громад та територій України, третя особа Державна служба України з безпеки на транспорті про визнання протиправним та скасування наказу – відмовити.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.