ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 910/5933/24 Суддя (судді) першої інстанції: Щавінський В.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді: Златіна С.В.,
суддів: Воловика С.В., Кравченка Є.Д.,
при секретарі: Сосницька В.П.,
за участі: прокурора - Кукло Дар`ї Сергіївни;
представника позивача - Пільчевської Юлії Валеріївни,
представника відповідача - Бут Вадима Анатолійовича,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора Крима Максима Юрійовича Офісу Генерального прокурора в інтересах держави в особі Державного агентство України ПлейСіті на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом Заступника Генерального прокурора Мустеци Ігоря Васильовича Офісу Генерального прокурора в інтересах держави в особі Державного агентство України ПлейСіті до Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЛЛІОНАРЕ КАЗІНО КОМПАНІ» про стягнення заборгованості, -
В С Т А Н О В И В : 
14.05.2024 заступник Генерального прокурора Офісу Генерального прокурора Мустеца Ігор Васильович (далі – позивач; прокурор) в інтересах держави в особі Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей (далі – позивач; КРАІЛ, Комісія) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Білліонаре Казіно Компані" (далі – відповідач; ТОВ "Білліонаре Казіно Компані") про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 187087107,92 грн, з яких: 176 160 000 грн - заборгованості з плати за ліцензії на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор, 6245227,23 грн - інфляційних втрат, 3 % річних у сумі 4 681 880,69 грн, посилаючись на положення статей 509, 524, 526, 530, 610, 612, 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), статей 174, 175, 193 Господарського кодексу України в редакції, чинній до 27.08.2025 (далі ГК України), статей 2, 3, 6, 15, 49, 51, 52 Закону України "Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор", статті 23 Закону України "Про прокуратуру", пунктів 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України (далі КМУ) від 28.02.2023 № 173 "Про внесення зміни до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18 березня 2022 р. № 314" (далі постанова КМУ №173).
Спір у справі виник у зв`язку з тим, що відповідач усупереч вимог Закону України «Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор» не здійснив оплату заборгованості з плати за ліцензії у повному обсязі. Таким чином, заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЛЛІОНАРЕ КАЗІНО КОМПАНІ» перед Державним бюджетом України становить 176 160 000, 00 грн. Крім того, в результаті неналежного виконання відповідачем вимог закону, прокурор та позивач просить суд стягнути з Товариства 3% річних у розмірі 4 681 880, 69 грн та інфляційні у розмірі 6 245 227, 23 грн
Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.11.2024 у справі №910/5933/24 позов задоволено: 
- стягнуто з ТОВ «БІЛЛІОНАРЕ КАЗІНО КОМПАНІ» до Державного бюджету України заборгованість з плати за ліцензії на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор у сумі 176160000,00 грн., 6245227,23 грн. інфляційних втрат та 4681880,69 грн. трьох процентів річних. Стягнуто з ТОВ «БІЛЛІОНАРЕ КАЗІНО КОМПАНІ» на користь Офісу Генерального прокурора 847840,00 грн. судового збору та повернуто Офісу Генерального прокурора з Державного бюджету України 211960,00 грн. судового збору, про що після набрання рішенням законної сили ухвалено постановити відповідну ухвалу.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2025, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 15.04.2025, рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2024 скасовано, провадження у справі №910/5933/24 закрито та скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.10.2024 у цій справі.
До Північного апеляційного господарського суду прокурором подано заяву, в якій останній просив суд передати справу №910/5933/24 за позовом заступника Генерального прокурора в особі КРАІЛ до ТОВ «БІЛЛІОНАРЕ КАЗІНО КОМПАНІ» про стягнення заборгованості зі сплати за ліцензії на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор у загальній сумі 176160000,00 грн., інфляційних втрат та трьох процентів річних у загальній сумі 10927107,92 грн. за встановленою юрисдикцією до Київського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2025 заяву Генерального прокурора Мустеци Ігоря Васильовича про направлення справи №910/5933/24 за встановленою юрисдикцією задоволено та постановлено матеріали справи №910/5933/24 направити до Київського окружного адміністративного суду для подальшого розгляду.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року відмовлено у задоволені позовних вимог.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 19.07.2024 р. у справі №320/14533/24, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2025 р., встановлено відсутність заборгованості відповідача зі сплати за ліцензії, що стягується прокурором в даній справі. Суд відзначив, що преюдиційні обставини, які встановлені адміністративними судами першої і другої інстанції та підтверджені Верховним Судом в Постанові від 27.08.2025 р. у справі №320/14533/24, прямо стосуються питання відсутності заборгованості відповідача із внесення плати за ліцензії та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Також суд зазначив, що відповідно до положень Закону України «Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор», Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», КРАІЛ наділена повноваженнями щодо правового регулювання господарської діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор, здійсненням контролю за нею, та звернення до суду. Суд дійшов висновку, що у цій справі не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку про невиконання або неналежне виконання КРАІЛ (правонаступник - Державне агентство України ПлейСіті), яке є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту інтересів держави. Крім того, недотримання КРАІЛ вимог процесуального кодексу при реалізації права на звернення до суду з адміністративним позовом не може слугувати підставою для звернення Прокурора з адміністративним позовом замість нього, як єдиного та дієвого способу захисту інтересів держави у спірних правовідносинах. Разом з тим, прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. 
Не погоджуючись з рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року, прокурор подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвали нове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначив, що у зв`язку з видачою ТОВ «БІЛЛІОНАРЕ КАЗІНО КОМПАНІ» ліцензії на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор у гральних закладах казино, ліцензій на гральні автомати та гральні столи, на гральні столи з кільцем рулетки на підставі положень Закону №768-ІХ між організатором азартних ігор та КРАІЛ виникло грошове зобов`язання із внесення плати організатором азартних ігор за ліцензії, які ним отримано.
Прокурор відмітив, що через невнесення відповідачем до спеціального фонду Державного бюджету України щорічних платежів за другий та третій роки дії ліцензій у сфері діяльності з організації та проведення азартних ігор, строк сплати за які настав на день анулювання ліцензії, у ТОВ «БІЛЛІОНАРЕ КАЗІНО КОМПАНІ» наявна заборгованість на загальну суму 176 160 000 гривень.
Апелянт звернув увагу, що у відповідача зобов`язання зі сплати за ліцензії за другий рік дії настало 21.03.2022, 06.04.2022 та 14.04.2022, до набрання чинності постановою КМУ № 535, яке не виконано ним ні протягом 2022 року, ні після прийняття постанови КМУ № 173, ні після 04.04.2023 – дати закінчення строку для внесення несплачених платежів за ліцензії (відповідно до п. 2 постанови КМУ № 173). Обов`язок організатора азартних ігор із внесення щорічної плати за отримані ліцензії встановлений нормами Закону № 768-ІХ, тому зобов`язання щодо внесення плати за ліцензії виникає на підставі вимог Закону та існує незалежно від прийняття підзаконних нормативно–правових актів.
Прокурор підкреслив, що подання відповідачем повідомлення про зупинення ним роботи грального закладу та заяви про анулювання ліцензій відповідно до норм Закону №768-IX не звільняють його від виконання зобов`язань із внесення щорічної плати за ліцензії.
Додатково апелянт зазначив, що у справі № 320/14533/24 суди не встановили обставин про те, що у ТОВ «Білліонаре Казіно Компані» відсутній борг зі сплати за ліцензії взагалі , як вказав суд першої інстанції у рішенні у цій справі. У згаданій справі предметом спору не було встановлення факту наявності або розміру заборгованості позивача як самостійного юридичного факту або обов`язку щодо її сплати, оскільки спір стосувався правомірності анулювання ліцензій на підставі застосованої КРАІЛ підстави «несплата щорічної плати за ліцензію» в умовах, коли заборгованість, за висновками суду, юридично ще не настала;
Також прокурор наголосив, що у разі встановлення у справі № 910/5933/24 обставин не доведення належними та допустимими доказами невиконання або неналежного виконання КРАІЛ як уповноваженим органом функцій щодо захисту інтересів держави, суд мав залишити без розгляду позов прокурора на підставі п. 2 ч. 1 ст. 240 КАС України, а не відмовити в його задоволенні.
Підсумовуючи апелянт зазначив, що прокурор уповноважений звертатися до суду для захисту інтересів держави в суді в особі органу, до компетенції якого належить захист інтересів держави у відповідній сфері, у разі невиконання або неналежного виконання цим органом своїх повноважень, у тому числі з огляду на відсутність бюджетних асигнувань на сплату судового збору, міститься, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 та постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №910/11956/20, від 10.01.2024 у справі № 120/1829/23 та від 28.02.2024 у справі № 200/13144/21. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 березня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
06 квітня 2026 року представник ТОВ "БІЛЛІОНАРЕ КАЗІНО КОМПАНІ" подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін.
06 квітня 2026 року представник ПлейСіті подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив задовольнити апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора, скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 травня 2026 року продовжено строк розгляду справи на більш тривалий, розумний термін, призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 12 травня 2026 року о 12:15 год. та зобов`язано Заступника Генерального прокурора Крима Максима Юрійовича Офісу Генерального прокурора та Державне агентство України ПлейСіті надати письмові пояснення та копії документів на їх підтвердження стосовно таких питань:
- чи розглянута заява про анулювання ліцензії ТОВ «Білліонаре Казіно Компані» від 31.03.2023 року станом на день розгляду справи?
- чи прийнято рішення про анулювання ліцензії ТОВ «Білліонаре Казіно Компані» за ініціативою ліцензіата, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 51 Закону Nє 768-IX ? Якщо прийнято надати суду копію рішення про анулювання ліцензії. 
11 травня 2026 року представником ПлейСіті подано пояснення на виконання вимог ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 травня 2026 року у справі №910/5933/24.
У судовому засіданні 12 травня 2026 року, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, порадившись на місці, ухвалила перенести розгляд справи до 26 травня о 10:00.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2026 року відкладено розгляд справи №910/5933/24 на 26 травня 2026 року о 16:00 год.
25 травня 2026 року представник ПлейСіті подав додаткові пояснення по справі, в яких просив долучити додаткові пояснення до матеріалів судової справи №910/5933/24 та врахувати доводи викладені у ньому при вирішенні адміністративного спору, задовольнити апеляційну скаргу Заступника Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року за позовною заявою Заступника Генерального прокурора в інтересах держави в особі Державного агентства України ПлейСіті до Товариства з обмеженою відповідальності «БІЛЛІОНАРЕ КАЗІНО КОМПАНІ» про стягнення заборгованості, скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року у справі №910/5933/24 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
22 травня 2026 року позивач подав додаткові пояснення по справі. 
У судовому засіданні 26 травня 2026 року, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, порадившись на місці, оголосила перерву до 02 червня 2026 року о 12:00. 
Представник позивача у судовому засіданні просив скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача у судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін.
Прокурор у судовому засіданні просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвали нове рішення про задоволення позовних вимог. 
Згідно з частиною першою статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, заслухавши доводи учасників справи, колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, організатору азартних ігор ТОВ «БІЛЛІОНАРЕ КАЗІНО КОМПАНІ» видано такі ліцензії згідно письмової інформації позивача від 26.09.2023 № 15-9/2070:
1) ліцензія на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор у гральних закладах казино за рішенням від 05.04.2021 № 138, видана 20.04.2021, плановий термін щорічної плати за другий рік дії ліцензії, встановлений Законом України «Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор», 21.03.2022, встановлений постановою КМУ № 173, 04.04.2023, плановий термін щорічної плати за третій рік дії ліцензії, встановлений Законом, 21.03.2023, встановлений постановою КМУ № 173, 04.04.2023;
2) ліцензія на гральний стіл з кільцем рулетки за рішенням від 28.04.2021 № 185, видана 06.05.2021, плановий термін щорічної плати за другий рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2022, встановлений постановою КМУ № 173, 04.04.2023, плановий термін щорічної плати за третій рік дії ліцензії встановлений Законом, 06.04.2023;
3) ліцензія на гральний стіл з кільцем рулетки за рішенням від 29.04.2021 № 193, видана 06.05.2021, плановий термін щорічної плати за другий рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2022, встановлений постановою КМУ № 173, 04.04.2023, плановий термін щорічної плати за третій рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2023;
4) ліцензія на гральний стіл з кільцем рулетки за рішенням від 29.04.2021 № 194, видана 06.05.2021, плановий термін щорічної плати за другий рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2022, встановлений постановою КМУ № 173, 04.04.2023, плановий термін щорічної плати за третій рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2023;
5) ліцензія на гральний стіл з кільцем рулетки за рішенням від 29.04.2021 № 195, видана 06.05.2021, плановий термін щорічної плати за другий рік дії ліцензії встановлений Законом, 06.04.2022, встановлений постановою КМУ № 173, 04.04.2023, плановиий термін щорічної плати за третій рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2023;
6) ліцензія на гральний стіл за рішенням від 28.04.2021 № 184, видана 06.05.2021, плановий термін щорічної плати за другий рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2022, встановлений постановою КМУ № 173, 04.04.2023, плановий термін щорічної плати за третій рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2023;
7) ліцензія на гральний стіл за рішенням від 29.04.2021 № 196, видана 06.05.2021, плановий термін щорічної плати за другий рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2022, встановлений постановою КМУ № 173, 04.04.2023, плановий термін щорічної плати за третій рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2023;
8) ліцензія на гральний стіл за рішенням від 29.04.2021 № 197, видана 06.05.2021, плановий термін щорічної плати за другий рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2022, встановлений постановою КМУ № 173, 04.04.2023, плановий термін щорічної плати за третій рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2023;
9) ліцензія на гральний стіл за рішенням від 29.04.2021 № 198, видана 06.05.2021, плановий термін щорічної плати за другий рік дії ліцензії встановлений Законом, 06.04.2022, встановлений постановою КМУ № 173, 04.04.2023, плановий термін щорічної плати за третій рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2023;
10) ліцензія на гральний стіл за рішенням від 29.04.2021 № 199, видана 06.05.2021, плановий термін щорічної плати за другий рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2022, встановлений постановою КМУ № 173, 04.04.2023, плановий термін щорічної плати за третій рік дії ліцензії встановлений Законом, 06.04.2023;
11) ліцензія на гральний стіл за рішенням від 29.04.2021 № 200, видана 06.05.2021, плановий термін щорічної плати за другий рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2022, встановлений постановою КМУ № 173, 04.04.2023, плановий термін щорічної плати за третій рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2023;
12) ліцензія на гральний стіл за рішенням від 29.04.2021 № 201, видана 06.05.2021, плановий термін щорічної плати за другий рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2022, встановлений постановою КМУ № 173, 04.04.2023, плановий термін щорічної плати за третій рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2023;
13) ліцензія на гральний стіл за рішенням від 29.04.2021 № 202, видана 06.05.2021, плановий термін щорічної плати за другий рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2022, встановлений постановою КМУ № 173, 04.04.2023, плановий термін щорічної плати за третій рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2023;
14) ліцензія на гральний стіл за рішенням від 29.04.2021 № 203, видана 06.05.2021, плановий термін щорічної плати за другий рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2022, встановлений постановою КМУ № 173, 04.04.2023, плановий термін щорічної плати за третій рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2023;
15) ліцензія на гральний стіл за рішенням від 29.04.2021 № 204, видана 06.05.2021, плановий термін щорічної плати за другий рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2022, встановлений постановою КМУ № 173, 04.04.2023, плановий термін щорічної плати за третій рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2023;
16) ліцензія на гральний стіл за рішенням від 29.04.2021 № 205, видана 06.05.2021, плановий термін щорічної плати за другий рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2022, встановлений постановою КМУ № 173, 04.04.2023, плановий термін щорічної плати за третій рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2023;
17) ліцензія на гральний стіл за рішенням від 29.04.2021 № 206, видана 06.05.2021, плановий термін щорічної плати за другий рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2022, встановлений постановою КМУ № 173, 04.04.2023, плановий термін щорічної плати за третій рік дії ліцензії, встановлений Законом, 06.04.2023;
18) ліцензії на гральні автомати у кількості 50 одиниць за рішенням від 13.05.2021 № 248, видані 14.05.2021, плановий термін щорічної плати за другий рік дії ліцензії, встановлений Законом, 14.04.2022, встановлений постановою КМУ № 173, 04.04.2023, плановий термін щорічної плати за третій рік дії ліцензії, встановлений Законом, 14.04.2023.
За твердженнями позивача та прокурора, організатором азартних ігор ТОВ «БІЛЛІОНАРЕ КАЗІНО КОМПАНІ» вимог п. 2 постанови КМУ № 173 та ч.ч. 4, 6 ст. 49 Закону не виконано, щорічної плати за ліцензії не внесено.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду виходить з такого. 
Спірні відносини регулюються Законом України від 14.07.2020 № 768-ІХ "Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор", який застосовується у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до ч. 4 ст. 6 цього Закону органом державного регулювання у сфері організації та проведення азартних ігор є Комісія з регулювання азартних ігор та лотерей.
Згідно з п. 9 ст. 8 Закону № 768-ІХ під час реалізації державної політики у сфері організації та проведення азартних ігор Комісія з регулювання азартних ігор та лотерей виконує функції органу ліцензування господарської діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор, приймає рішення про видачу та анулювання ліцензій у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону № 768-ІХ Уповноважений орган здійснює видачу ліцензій на види діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор відповідно до порядку, встановленого цим Законом та ліцензійними умовами.
Частиною 1 ст. 49 Закону № 768-ІХ передбачено, що ліцензії видаються Уповноваженим органом після отримання документа, що підтверджує внесення плати за перший рік дії відповідної ліцензії згідно з цим Законом.
Відповідно до ч.ч. 3-6 ст.49 Закону № 768-ІХ плата за перший рік дії ліцензії сплачується не пізніше десяти робочих днів з дня отримання заявником від Уповноваженого органу повідомлення про прийняття рішення про видачу ліцензії.
Щорічна плата за ліцензію на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор за кожен рік дії ліцензії сплачується не пізніше, ніж за тридцять днів до початку кожного наступного року дії ліцензії.
Плата за перший рік дії ліцензій на гральний автомат, гральний стіл, букмекерський пункт сплачується у строк не пізніше десяти робочих днів з дня отримання заявником від Уповноваженого органу повідомлення про прийняття рішення про видачу відповідної ліцензії.
Щорічна плата за ліцензії на гральний автомат, гральний стіл, букмекерський пункт за кожен рік дії ліцензії сплачується не пізніше, ніж за тридцять днів до початку кожного наступного року дії ліцензій.
Колегією суддів встановлено, що ліцензія ТОВ «Білліонаре Казіно Компані» на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор у гральних закладах казино почала дію 20.04.2021. Отже, плату за другий та третій роки дії ліцензії позивач зобов`язаний був здійснити до 21.03.2022 та 21.03.2023. Більшість ліцензій на гральне обладнання розпочали дію з 06.05.2021 (лише ліцензія на гральний автомат з 14.05.2021), тому плату за другий та третій роки дії ліцензії необхідно внести до 06.04.2022 та 06.04.2023 відповідно (за пізніше видану ліцензію на гральний автомат - до 14.04.2022 та 14.04.2023).
Листом від 17.02.2022 № 12-8/276 Комісія з регулювання азартних ігор та лотерей повідомила ТОВ «Білліонаре Казіно Компані», що у строк до 21.03.2022 необхідно здійснити щорічну оплату за ліцензії.
До завершення строку внесення вищезазначених платежів Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні було введено воєнний стан, який на підставі указів Президента України продовжувався та триває на час розгляду справи як в судах першої та апеляційної інстанцій, так і в суді касаційної інстанції.
Відповідно до пп. 5 п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 18.03.2022 № 314 «Деякі питання забезпечення провадження господарської діяльності в умовах воєнного стану» (у первинній редакції) строки дії діючих строкових ліцензій та документів дозвільного характеру автоматично продовжуються на період воєнного стану та три місяці з дня його припинення чи скасування, а періодичні, чергові платежі за ними відстрочуються на строк, зазначений у цьому підпункті.
У період дії вищезазначеної правової норми ТОВ «Білліонаре Казіно Компані» не сплачувало чергові платежі за ліцензії.
На день прийняття Постанови № 314 (18.03.2022) граничний строк сплати чергових платежів за ліцензії (21.03.2022) не настав, тому колегія суддів зазначає про те, що сума чергового платежу не є заборгованістю позивача.
Суд зазначає, що у початковій редакції Постанови № 314 не було врегульовано питання сплати обов`язкових платежів. Тому колегія суддів не погоджується з доводами позивача та прокурора про невиконання відповідачем ліцензійного обов`язку та наявність заборгованості, починаючи з 22.03.2022.
Згодом Кабінет Міністрів України Постановою від 28.02.2023 №173 «Про внесення зміни до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 18 березня 2022 р. № 314» (далі - Постанова № 173) внесені зміни до п. 1 Постанови №314, доповнивши пп. 5 після слів «у цьому підпункті» словами «(крім строку дії ліцензій у сфері діяльності з організації та проведення азартних ігор та плати за такі ліцензії)».
Суд зазначає, що саме з дня набрання чинності Постановою № 173, тобто з 03.03.2023, відстрочення сплати чергових платежів за ліцензіями припинило розповсюджуватися на ТОВ «Білліонаре Казіно Компані», як ліцензіата у сфері проведення азартних ігор.
При цьому п.2 Постанови № 173 установлено, що несплачені до дня набрання чинності цією постановою щорічні платежі за ліцензії у сфері діяльності з організації та проведення азартних ігор за кожен рік дії ліцензії сплачуються у тридцятиденний строк з дня набрання чинності цією постановою. Протягом зазначеного строку суб`єкти господарювання у сфері організації та проведення азартних ігор повинні подати Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей документи, що підтверджують внесення плати за ліцензії.
Колегією суддів встановлено, що 31.03.2023, до закінчення установленого чинним законодавством строку, ТОВ «Білліонаре Казіно Компані» подало Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей заяву, в якій просило анулювати ліцензію на організацію та проведення азартних ігор у гральних закладах казино, у зв`язку з триваючим воєнним станом та відсутністю об`єктивної, реальної можливості відновити роботу грального закладу у складних умовах. Однак цю заяву не було розглянуто через відсутність кворуму КРАІЛ.
Відповідно до ч. 1 ст. 51 Закону № 768-ІХ підставами для прийняття рішення про анулювання ліцензії є, зокрема, заява ліцензіата про анулювання ліцензії (п. 1).
На час подання позивачем заяви про анулювання ліцензії 31.03.2023 чергові платежі за ліцензію ще не були заборгованістю, оскільки ще тривав строк, установлений п. 2 Постанови № 173, для сплати ліцензіатами несплачених раніше платежів.
Заяву про анулювання ліцензії ТОВ «Білліонаре Казіно Компані» подано до настання цієї події, а саме: 31.03.2023. 
Також колегією суддів встановлено, що Київський окружний адміністративний суд рішенням від 19.07.2024 у справі №320/14533/24, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2025 та постановою Верховного Суду від 27 серпня 2025 року, визнав протиправним та скасував рішення КРАІЛ від 08.08.2023 № 98 «Про анулювання ТОВ «Білліонаре Казіно Компані» ліцензії на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор у гральних закладах казино» в частині, що стосується підстави для прийняття рішення, а саме: несплата щорічної плати за ліцензію; визнав протиправним та скасував рішення КРАІЛ від 08.08.2023 № 99 «Про анулювання ТОВ «Білліонаре Казіно Компані» ліцензій на гральні автомати, гральні столи та на гральні столи з кільцем рулетки» в частині, що стосується підстави для прийняття рішення, а саме: несплата щорічної плати за ліцензію.
Згідно з ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Загальноприйнято вважати, що преюдиційність (лат. praejudicialis те, що стосується попереднього судового рішення це можливість прийняття судом як беззаперечними тих обставин (юридичних фактів), що були встановленні іншим судом в іншій справі та містяться у мотивувальній частині рішення, яке набрало законної сили. У такій попередній справі повинні брати участь ті ж самі сторони або їх правонаступники.
Преюдиціальність надає стороні у справі право не доводити повторно обставини (юридичні факти), які вже були встановлені судом. Водночас інша сторона має можливість оскаржувати такі преюдиційні обставини (юридичні факти), надаючи належні та допустимі докази. Суд, у свою чергу, зобов`язаний обґрунтувати причини прийняття або відхилення цих заперечень. Відхиляючи заперечення, суд має чітко пояснити, що обставини (юридичні факти), встановлені іншим судом, мають преюдиційний характер і не є правовою оцінкою, наданою судом певній обставині (юридичному факту). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 02 листопада 2022 року у справі № 140/6115/21 та від 08 квітня 2025 року у справі № 802/52/18-а.
Велика Палата Верховного Суду у пункті 32 постанови від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 вказала, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Преюдиційність безпосередньо пов`язана з презумпцією істинності судового рішення, конституційною нормою про обов`язковість судового рішення (частина друга статті 129 Конституції України), а також такими складовими верховенства права як принцип правової визначеності, легітимних очікувань, процесуальної економії, а також заборони зловживати процесуальними правами.
У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №73990/01, №7364/02, №15185/02, №11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], №28342/95, пункт 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець закінчене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.
Преюдиційність відрізняється від поняття передсудність, яке означає можливість ініціювати особою вирішення спору в суді лише після отримання судового рішення в іншій, напряму пов`язаній справі, якщо того вимагає процесуальний закон.
Преюдиційність також відрізняється від обов`язковості правових висновків (позицій) Верховного Суду, які мають прецедентних характер та стосуються тлумачення законодавства, що здійснює Суд під час касаційного перегляду справи (відповідно до частин п`ятої та шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права).
На відміну від прецедентного характеру правових висновків (позицій) Верховного Суду, преюдиція зберігається як при зміні законодавства, так і зміні судової практики.
Преюдиціальність дає певний привілей стороні у справі не доказувати знову вже встановлені судом обставини (юридичні факти).
Разом з тим, інша сторона повинна мати можливість заперечувати такі преюдиційні обставини (юридичні факти) з посиланням на належні та допустимі докази, а суд зобов`язаний навести мотиви відхилення або визнання цих заперечень.
Суд, відхиляючи ці заперечення, повинен мотивувати, що існують встановлені іншим судом обставини (юридичні факти) преюдиційного характеру і вони, дійсно, не є «правовою оцінкою, наданою судом певній обставині (юридичному факту)». 
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 02 листопада 2022 року у справі №140/6115/21.
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову у справі №320/14533/24, суд першої інстанції виходив з того, що прийняті КРАІЛ оскаржувані рішення в частині визначення підстав для анулювання ліцензій як несплата чергових платежів є протиправними, оскільки прийняті з порушенням строку їх прийняття, з порушенням установленої процедури, а також таким, що порушують принцип передбачуваності та правової визначеності. Колегія суддів апеляційної інстанції погодилась з висновком суду першої інстанції у справі №320/14533/24, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи. Таким чином суд визнав відсутність боргу Відповідача по сплаті за ліцензії. А в подальшому Верховний Суд в постанові від 27.08.2025 р. погодився із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність у ТОВ "Білліонаре Казіно Компані" заборгованості з чергових платежів за ліцензію станом на 31.03.2023 року (п. 36, п.45 та п. 51 постанови).
Суд зауважує, що встановлені та оцінені адміністративними судами докази у справі №320/14533/24 напряму пов`язані з цією справою та мають вирішальний характер для вирішення справи по-суті.
Отже, преюдиційні обставини, які встановлені адміністративними судами першої і другої інстанції та підтверджені Верховним Судом в Постанові від 27.08.2025 р. у справі №320/14533/24, прямо стосуються питання відсутності заборгованості Відповідача із внесення плати за ліцензії та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву стабільність судового акта, який вступив в законну силу.
Колегія суддів зазначає, що на час подання позивачем заяви про анулювання ліцензії 31.03.2023 чергові платежі за ліцензію не були заборгованістю, оскільки ще тривав строк, установлений п. 2 Постанови № 173, для сплати ліцензіатами несплачених раніше платежів.
Крім того, ТОВ «Білліонаре Казіно Компані», подаючи заяву про анулювання ліцензії, мало правомірні очікування, що обираючи для себе такий варіант поведінки, отримає у встановлений законодавством строк рішення про анулювання ліцензії, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 51 Закону № 768-ІХ, тобто за ініціативою ліцензіата.
Закон № 768-ІХ не встановлював станом на день подання ТОВ «Білліонаре Казіно Компані» заяви від 31.03.2023 року про анулювання ліцензії строку розгляду заяви ліцензіата про анулювання ліцензії.
Згідно пунктів 5, 8 та 9 Закону України «Про адміністративні послуги» державна політика у сфері надання адміністративних послуг базується на принципах: оперативності та своєчасності; раціональної мінімізації кількості документів та процедурних дій, що вимагаються для отримання адміністративних послуг; неупередженості та справедливості.
У разі якщо законом не визначено граничний строк надання адміністративної послуги, цей строк не може перевищувати 30 календарних днів з дня подання суб`єктом звернення заяви та документів, необхідних для отримання послуги (ч.2 ст. 10 Закону України «Про адміністративні послуги»).
Відповідно до ч.3 та 4 ст. 10 Закону України «Про адміністративні послуги» суб`єкт надання адміністративних послуг надає адміністративну послугу, а центр надання адміністративних послуг забезпечує організацію надання такої послуги у найкоротший строк та за мінімальної кількості відвідувань суб`єктом звернення. У разі надання адміністративної послуги суб`єктом надання адміністративних послуг, який діє на засадах колегіальності, рішення про надання адміністративної послуги або про відмову в її наданні приймається у строк, визначений частиною першою або другою цієї статті, а в разі неможливості прийняття зазначеного рішення у такий строк - на першому засіданні (слуханні) після закінчення цього строку.
Оскільки на час подання заяви про анулювання ліцензії (31.03.2023) ТОВ «Білліонаре Казіно Компані» не мало заборгованості, тому Комісія мала ухвалити рішення про анулювання ліцензії за ініціативою ліцензіата, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 51 Закону № 768-ІХ у найкоротшій строк, що передбачено ч.3 ст. 10 Закону України «Про адміністративні послуги», без невиправданих зволікань, що Комісія не зробила: рішення про анулювання ліцензій № 98 та № 99 прийнято лише 08.08.2023 року.
При цьому, ТОВ «Білліонаре Казіно Компані» не може зазнавати негативних наслідків, які виникли, у зв`язку з відсутністю кворуму КРАІЛ та неможливістю розглянути заяву протягом тривалого часу, в т.ч. і такого наслідку як сплата чергових платежів за ліцензію, внаслідок зволікання Комісії з прийняттям рішення про анулювання ліцензії.
Колегія суддів наголошує на тому, що одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви, зокрема, він є одним із визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково збігається з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).
Зокрема, у пунктах 70- 71 рішення в справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04), ухваленого 20 жовтня 2011 року (набуло статусу остаточного 20 січня 2012 року), Європейський суд з прав людини, аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 08 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal.), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v.), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприяти юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).
Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), № 10373/05, п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною (inter alia), санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме собою суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), № 36548/97, п. 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що відповідач немає боргу з платежів за ліцензію, а тому вірно відмовив у задоволенні позовних вимог. 
Стосовно права звернення прокурора до суду з цим позовом, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
З цього приводу у Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
Умови та особливості звернення до адміністративного суду прокурора визначені статтею 53 КАС України.
Так, частиною третьою статті 53 КАС України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
В силу частини четвертої статті 53 КАС України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.
Приписами частини п`ятої статті 53 КАС України обумовлено, що у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
За правилами частини сьомої статті 160 КАС України у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України визначені Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон України «Про прокуратуру»), статтею 1 якого установлено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Абзацами 1, 2 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
За приписами абзаців 1-3 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Отже, з наведеного правового регулювання випливає, що виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій.
Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99).
Відтак, Суд вважає, що «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 19 вересня 2019 року у справі № 815/724/15, від 28 січня 2021 року у справі № 380/3398/20, від 05 жовтня 2021 року у справі № 380/2266/21, від 02 грудня 2021 року у справі № 320/10736/20, від 23 грудня 2021 року у справі № 0440/6596/18, від 04 листопада 2022 року у справі № 420/18905/21, від 01 грудня 2022 року у справі № 360/4969/21 та від 14 лютого 2023 року у справі № 580/1374/22.
Колегія суддів звертає увагу, що позиція європейських інституцій полягає у тому, що участь прокурора у судовому провадженні поза межами кримінального процесу є винятком; така участь можлива лише за умови спрямованості на захист суспільних або важливих державних потреб, відсутності конфлікту інтересів, гарантованої незалежності органів прокуратури, а також дотриманні права усіх сторін процесу на справедливий суд як елементу принципу верховенства права.
Так, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не повною мірою відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 4 частини 2 статті 129 Конституції України).
Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі № 806/602/18, від 13 березня 2019 року у справі № 815/1139/18, від 15 жовтня 2019 року у справі № 810/3894/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 569/4123/16-а, від 05 листопада 2019 року у справі № 804/4585/18, від 03 грудня 2019 року у справі № 810/3164/18 та від 01 червня 2022 року у справі № 260/1815/21.
Водночас системне тлумачення вказаних приписів дозволяє дійти висновку, що стаття 53 КАС України вимагає вказувати в адміністративному позові, скарзі чи іншому процесуальному документі докази на підтвердження підстав заявлених позовних вимог із зазначенням, у чому саме полягає порушення інтересів держави, та обставини, що зумовили необхідність їх захисту прокурором.
У справі, що розглядається, прокурор в адміністративному позові зазначив, що захисту підлягають інтереси держави у бюджетній сфері, зокрема щодо забезпечення виконання організатором азартних ігор зобов`язань перед державою в умовах воєнного стану щодо внесення плати за ліцензії на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор.
Колегія суддів вважає, що таке обґрунтування є сумісним із поняттям «інтереси держави».
Судом встановлено, що за положеннями частини п`ятої статті 6 Закону України «Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор» (тут і далі в редакції чинній на час звернення до суду з цим позовом КРАІЛ є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, що забезпечує державне регулювання діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор та лотерей, та утворюється Кабінетом Міністрів України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Діяльність Уповноваженого органу спрямовується i координується Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 8 Закону України «Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор» саме КРАІЛ надано повноваження у випадках, визначених законом, звертатись до суду.
Повноваження КРАІЛ у сфері організації та проведення азартних ігор, також, визначено вищевказаним законом та Положенням про Комісію з регулювання азартних ігор та лотерей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року № 891 (далі - Положення).
Пунктом 3 Положення встановлено, що основним завданням КРАІЛ є здійснення державного нагляду (контролю) за ринком азартних ігор, а також у лотерейній сфері.
Відповідно до пункту 4 Положення КРАІЛ реалізує державну політику у сфері організацій та проведення азартних ігор шляхом, зокрема, звернення до суду у випадках, визначених законом.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2011 року № 106 «Деякі питання ведення обліку податків, зборів, платежів та інших доходів бюджету» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що КРАІЛ контролює справляння надходжень бюджету платежів за ліцензії у сфері діяльності з організації та проведення азартних ігор та повинна забезпечити відповідно до законодавства здійснення постійного контролю за правильністю та своєчасністю надходження до державного бюджету платежів.
Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2025 року № 336 «Про ліквідацію Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей» Ліквідовано Комісію з регулювання азартних ігор та лотерей, встановлено що правонаступником майна, прав і обов`язків Комісії, що ліквідується є Державне агентство ПлейСіті. Постанову Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року №891 «Про Комісію з регулювання азартних ігор та лотерей» визнано такою, що втратила чинність.
Відповідно до Положення про Державне агентство України ПлейСіті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 травня 2025 року № 505 Державне агентство України ПлейСіті є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр міністра України з інновацій, розвитку освіти, науки та технологій - Міністра цифрової трансформації і який реалізує державну політику у сфері організації та проведення азартних ігор та лотерейній сфері.
Пунктом 3 Положення про Державне агентство України ПлейСіті зокрема передбачено, що Основними завданнями Агентства ПлейСіті є: 1) реалізація державної політики у сфері організації та проведення азартних ігор та лотерейній сфері; 2) здійснення державного нагляду (контролю) за ринком азартних ігор, а також за проведенням лотерей в Україні.
Відповідно до пункту 4 Положення про Державне агентство України ПлейСіті Агентство ПлейСіті відповідно до покладених на нього завдань виконує функції органу ліцензування господарської діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор, приймає рішення про залишення заяви про отримання ліцензії без руху або без розгляду, видачу ліцензії або відмову у видачі ліцензії, припинення дії ліцензій, а також здійснює інші повноваження органу ліцензування в межах та порядку, встановлених Законом України «Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор».
Підпунктом 8 пункту 5 вказаного Положення установлено, Агентство ПлейСіті з метою організації своєї діяльності забезпечує в установленому порядку самопредставництво Агентства ПлейСіті в судах та інших органах через осіб, уповноважених діяти від його імені, зокрема через посадових осіб юридичної служби апарату Агентства ПлейСіті або інших уповноважених осіб, а також забезпечує представництво інтересів Агентства ПлейСіті в судах та інших органах через представників.
Кабінет Міністрів України розпорядженням від 30 травня 2025 року № 519-р «Про можливість забезпечення здійснення Державним агентством ПлейСіті функцій і повноважень» погодився з пропозицією Міністерства цифрової трансформації щодо можливості забезпечення здійснення Державним агентством ПлейСіті покладених на нього згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 02 травня 2025 року № 505 «Про затвердження Положення про Державне агентство України ПлейСіті» функцій і повноважень.
Таким чином, відповідно до вказаних положень Закону України «Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор», Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», КРАІЛ наділена повноваженнями щодо правового регулювання господарської діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор, здійсненням контролю за нею, та звернення до суду.
Стосовно наявності підстав, визначених частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», для представництва інтересів держави у суді у справі, що розглядається, колегія суддів зазначає наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16, погоджуючись з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, зазначила, що за змістом частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.
Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.
Нездійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, зокрема, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Верховний Суд звернув увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Суд також враховує, що у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, на яку посилається скаржник, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18, незалежно від того, чи відповідають дійсності доводи позивача про неможливість самостійно звернутись до суду з позовом про повернення земельної ділянки через відсутність коштів для сплати судового збору, сам факт не звернення до суду сільської ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади с. Городище та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Суд також звертає увагу на те, що Верховним Судом у постанові від 11 березня 2021 року у справі № 920/821/18 за позовом Заступника керівника Сумської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Держекоінспекції до суб`єкта господарювання про стягнення коштів висловлена подібна правова позиція щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави.
Варто зазначити, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Крім того, правовий висновок про те, що прокурор уповноважений звертатися до суду для захисту інтересів держави в суді в особі органу, до компетенції якого належить захист інтересів держави у відповідній сфері, у разі невиконання або неналежного виконання цим органом своїх повноважень, у тому числі з огляду на відсутність бюджетних асигнувань на сплату судового збору, міститься, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, та Верховного Суду від 01 червня 2021 року у справі № 910/11956/20, від 10 січня 2024 року у справі № 120/1829/23 та від 28 лютого 2024 року у справі № 200/13144/21.
На цій підставі колегія суддів доходить висновку про дотримання прокурором встановленого статтею 53 КАС України та статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» порядку звернення до суду з позовом для захисту інтересів держави та про наявність підстав для такого захисту.
Аналогічну правову позицію займає Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2025 року у справі № 922/2158/24.
У постанові від 10.12.2025 у справі № 344/12305/18 Велика Палата Верховного Суду додатково зазначила, що Рішенням від 03 грудня 2025 року № 6-р(ІІ)/2025 Конституційний Суд України ухвалив визнати такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами в тім, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. Однак відповідно до пункту 4 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності окремих приписів абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами, визнаних неконституційними, та продовжують існувати після втрати ними чинності.
Враховуючи виникнення правовідносин з представництва прокурором інтересів держави у даній справі під час чинності окремих приписів абзацу першого частини третьої ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", колегією суддів не застосовується рішення Конституційного Суду України від 03.12.2025 №6-р(ІІ)/2025), адже відповідно до резолютивної частини вказаного рішення окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами, втрачають чинність із 1 січня 2027 року (п. 3 рішення). При цьому таке рішення не поширюється на правовідносини щодо представництва прокурором інтересів держави в суді, які виникли під час чинності окремих приписів абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України „Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами, визнаних неконституційними, та продовжують існувати після втрати ними чинності (п.4 рішення).
Таким чином, колегія суддів доходить до висновку про те, що суд першої інстанції дійшов під час розгляду даної справи до помилкового висновку про не дотримання прокурором встановленого статтею 53 КАС України та статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» порядку звернення до суду з позовом для захисту інтересів держави та про наявність підстав для такого захисту.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19 (п. 54)) дійшла висновку, що в разі, якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати, в таких справах виникають підстави для застосування положень п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України (залишення позову без розгляду).
Отже, у разі встановлення у справі № 910/5933/24 обставин не доведення належними та допустимими доказами невиконання або неналежного виконання КРАІЛ як уповноваженим органом функцій щодо захисту інтересів держави, суд першої інстанції мав залишити без розгляду позов прокурора на підставі п. 2 ч. 1 ст. 240 КАС України, а не відмовляти в його задоволенні з цієї підстави.
За вказаних обставин, суд першої інстанції безпідставно під час прийняття рішення про відмову у задоволенні позову посилався на відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави; суд першої інстанції за вказаних обставин повинен був залишити позовну заяву без розгляду, а не відмовляти у задоволенні позову.
Враховуючи те, що суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення безпідставно дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову пославшись на відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави, то рішення Київського окружного адміністративного суду від 03.02.2026 року необхідно змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови, а в іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України).
Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Розподіл судових витрат не здійснюється. 
Керуючись статтями 139, 242-244, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів –

ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу заступника Генерального прокурора Офісу Генерального прокурора Крим Максима Юрійовича – задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2026 року - залишити без змін.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя С.В. Златін

Суддя С.В. Воловик

Суддя Є.Д. Кравченко

Повний текст судового рішення виготовлено 02 червня 2026 року.