ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року 	м. Полтава	Справа № 440/2966/26	

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Костенко Г.В. розглянувши у порядку скороченого провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, 

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просить:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо обчислення i виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, за період з 23.02.2023 по 16.12.2025, грошової допомоги для оздоровлення за 2023-2025 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань за 2024-2025 роки, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період 2025 року, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2023-2025 роки без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023, Законом України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" станом на 01.01.2024, Законом України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" станом на 01.01.2025;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України обчислити та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення з 23.02.2023 по 16.12.2025, грошової допомоги для оздоровлення за 2023-2025 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань за 2024-2025 роки, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період 2025 року, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2023-2025 роки з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023, Законом України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" станом на 01.01.2024, Законом України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" станом на 01.01.2025.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 18 березня 2026 відкрито спрощене провадження у справі.
Дослідивши надані матеріали справи, суд встановив наступне.
ОСОБА_1 , 23.02.2023 був призваний на військову службу у Збройні Сили України, відповідно до Указу Президента України №69/2022 «Про загальну мобілізацію» від 23.02.2022 та в подальшому проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 56 від 23.02.2023, солдат ОСОБА_1 , призначений на посаду «водій».
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 121 від 29.04.2023, солдат ОСОБА_1 , призначений на посаду «радіотелефоніст».
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 113 від 23.04.2025, солдат ОСОБА_1 , призначений на посаду «командир відділення».
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 185 від 03.07.2025, старший солдат ОСОБА_1 , призначений на посаду «оператор».
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 213 від 31.07.2025, старший солдат ОСОБА_1 , виведений у розпорядження командира.
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №216 від 03.08.2025, старший солдат ОСОБА_1 , призначений на посаду «оператор».
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 351 від 16.12.2025, старший солдат ОСОБА_1 , звільнений з військової служби у запас за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї.
У період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , а саме з 23.02.2023 по 16.12.2025 включно, нарахування та виплата Позивачу грошового забезпечення, у тому числі, щомісячні та одноразові додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), здійснювалось виходячи із прожиткового мінімуму на 01.01.2018.
Позивач вважає вказану бездіяльність протиправною, а тому звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.
Надаючи правову оцінку вищенаведеному, суд вказує наступне.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно із ч. 1 ст.2 Закону України від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до ст. 1, 2 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до частин 2, 3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Приписами частини 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пункту 10 Постанови №704, ця постанова набирає чинності з 01 березня 2018 року.
Постановою №704, зокрема, затверджено: тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1; схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14.
Пунктом 4 Постанови №704 в редакції, чинній на момент прийняття постанови, визначено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначалися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13,14.
21.02.2018 Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" (далі - Постанова №103).
Згідно з пунктом 6 Постанови №103, внесені зміни до постанов Кабінету Міністрів України, що додаються. Так, до Постанови №704 були внесені зміни, внаслідок яких пункт 4 Постанови №704 викладено у новій редакції, а саме: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1,12,13 і 14».
Пункт 6 Постанови КМУ №103 втратив чинність у зв`язку із набранням законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 по справі №826/6453/18.
Тобто, з 29.01.2020 була відновлена дія пункту 4 Постанови КМУ №704 у первісній редакції, яка визначала розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а не на 01 січня 2018 року.
Відтак, з 29.01.2020, з дня набрання чинності судовим рішенням у справі №826/6453/18, виникли підстави для розрахунку грошового забезпечення позивача з урахуванням розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням та відсоткової надбавки за вислугу років, а також додаткових видів грошового забезпечення, оскільки з цієї дати позивач мав право на отримання грошового забезпечення, виходячи з розміру складових, розрахованих згідно з Постановою №704 у відповідності до вимог статті 9 Закону №2011-ХІІ.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2021 року - 2 270 гривні та Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2022 року - 2 481 гривні, Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено у 2023 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2023 року - 2 684 гривень, Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено у 2024 році прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2024 року - 3 028 гривень.
Отже, через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, виникли підстави для нарахування грошового забезпечення, виходячи з розміру складових, розрахованих згідно з Постановою №704 у відповідності до вимог статті 9 Закону № 2011-ХІІ визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Водночас, 12.05.2023 Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704», яка набрала чинності 20.05.2023 та якою по-іншому врегульовані спірні правовідносини. 
Так, постановою №481 визначено обчислення розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні, а не з прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Вказана постанова набрала чинності 20.05.2023. 
За таких обставин, з 20.05.2023 у Відповідача були відсутні правові підстави для обчислення грошового забезпечення позивача із врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Водночас зазначена фіксована величина у розмірі 1762 гривні є фактичним відтворенням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2018, що прямо суперечить пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 № 1774-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким передбачено, що для визначення посадових окладів та інших виплат застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня відповідного календарного року. 
Таким чином, Кабінет Міністрів України, приймаючи Постанову № 481, вийшов за межі наданих йому законом повноважень, оскільки фактично встановив нову розрахункову величину у твердій грошовій сумі, що не передбачено ані Законом № 1774-VІІІ, ані Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також призвело до звуження змісту та обсягу існуючих соціальних прав військовослужбовців, що заборонено статтею 22 Конституції України. 
При цьому суди адміністративної юрисдикції неодноразово звертали увагу на те, що підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати або підміняти правове регулювання, встановлене законом. Зокрема, відповідно до частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства У країни, у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. 
З огляду на це, навіть у період з 20.05.2023 по 17.06.2025, коли пункт 2 Постанови №481 формально залишався чинним, Відповідач не був звільнений від обов`язку діяти відповідно до вимог законів України, а тому застосування фіксованої величини 1762 гривні для обчислення грошового забезпечення Позивача є неправомірним, оскільки така норма суперечить акту вищої юридичної сили — Закону № 1774-VІІІ. 
Зазначена правова позиція узгоджується з практикою Верховного Суду, відповідно до якої у разі колізії між законом та підзаконним нормативно-правовим актом перевага надається нормам закону, а суд має право не застосовувати підзаконний акт, який не відповідає вимогам закону. 
Крім того, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі № 320/29450/24, яке набрало законної сили 18.06.2025, дії Кабінету Міністрів України при прийнятті Постанови № 481 визнано неправомірними, а пункт 2 Постанови № 481 - протиправним та нечинним. 
Отже, починаючи з 18.06.2025, будь-які правові підстави для застосування фіксованої розрахункової величини у розмірі 1762 гривні були відсутні взагалі, а відповідач зобов`язаний був здійснювати нарахування та виплату грошового забезпечення позивачу виключно відповідно до пункту 4 Постанови № 704 у редакції, що не суперечить нормам законів України, тобто з використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року. 
Незважаючи на це, відповідач продовжив виплату грошового забезпечення позивачу у заниженому розмірі, що свідчить про протиправну бездіяльність та порушення вимог статей 19 та 22 Конституції України, статті 9 Закону № 2011-ХІІ, а також положень Постанови № 704 у взаємозв`язку з Законом № 1774-VIII. 
Таким чином, дії відповідача щодо обчислення та виплати грошового забезпечення позивачу у період з 23.02.2023 по 16.12.2025 із застосуванням фіксованої величини 1762 гривні є протиправними, а позивач має право на перерахунок та виплату належного йому грошового забезпечення за зазначений період, обчисленого із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного відповідного календарного року, з урахуванням усіх основних та додаткових видів грошового забезпечення. 
Щодо грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період 2025 року, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2023-2025 роки без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023, Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» станом на 01.01.2024, Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» станом на 01.01.2025.
Загальний порядок надання відпусток для військовослужбовців ЗСУ регламентує Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Законодавством встановлено гарантовану щорічну основну відпустку для всіх категорій військовослужбовців, крім строковиків, які мають вислугу в календарному обчисленні: до 10 років — 30 календарних днів; від 10 до 15 років — 35 календарних днів; від 15 до 20 років — 40 календарних днів; понад 20 календарних років — 45 календарних днів. Важливо, що щорічна основна відпустка надається зі збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
Щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічно основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано (абзац перший частини другої статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).
Отже, законом не виключаються випадки, коли військовослужбовцем відпустка не буде використана протягом календарного року та не передбачено позбавлення права на відпустку, яке військовослужбовець отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право використати право на відпустку за попередній рік. 
Підстави та порядок надання додаткових відпусток визначені відповідними законами України (частина восьма статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»),
У рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки (абзац 3 пункту 14 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).
Аналогічна правова норма міститься у частині першої статті 24 Закону України «Про відпустки», якою встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація, зокрема, за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі, і за умови, що він є роком звільнення, військовослужбовці мають право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпусток, незалежно від часу набуття права на такі відпустку, оскільки відпустки за попередні роки, також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з військовослужбовцями, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. (п. З розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260).
Відповідно положень ч. 2 ст. 9 Закону винагороди, які мають постійний характер, віднесено до щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, а норми Інструкції № 200 не містять застережень щодо включення винагород у розрахунок грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, можна дійти висновку, що додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», має бути врахована відповідачем при розрахунку компенсації за невикористані дні основної відпустки.
Таким чином, проаналізувавши наведене, суд приходить до висновку про зобов`язання Відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки, з урахуванням додаткової винагороди, яку він отримував під час проходження служби, передбаченої Постановою КМУ №168 від 28.02.2022 року.
Вказаний висновок узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 23.09.2023 у справі № 260/3564/22, в якій зазначено, що додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2022 №168, є однієї із складових грошового забезпечення.
Припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Така позиція висвітлена у зразковому рішенні Верховного Суду від 16.05.2019 № Пз/9901/4/19.
Суд вказує, що принципом який визначає зміст правовідносин людини із суб`єктом владних повноважень є принцип верховенства права. Згідно з п. п. З, 7 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.
Конституція України регламентує, що принцип рівності встановлює неможливість запровадження певних привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У порівнянні із іншими особами, які набули статус учасника бойових дій і не проходили військову службу, я маю таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.
Підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом № 2011. Так, відповідно до ч. 14 ст. 101 Закону № 2011 у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Верховний Суд дійшов висновку, що норми Закону № 3551 не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551, за 2024,2025 роки.
Верховний Суд дійшов висновку, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано в один із таких способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Відсутність рапорту позивача про надання йому соціальної відпустки не впливає на обов`язок відповідача провести при звільненні всі необхідні розрахунки, у тому числі, виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Отже, на думку суду, відповідачем протиправно не виплачена грошова компенсація за невикористані 56 діб додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2022-2025 роки, передбачену статтею 16 Закону України від 15.11.1996 «Про відпустки» та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України від 22.10.1993 «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", з урахуванням додаткової винагороди, яку він отримував під час проходження служби, передбаченої Постановою КМУ №168 від 28.02.2022 року.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Таким чином, проаналізувавши наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 2, 6-11, 14, 77, 139, 243 - 246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо обчислення i виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, за період з 23.02.2023 по 16.12.2025, грошової допомоги для оздоровлення за 2023-2025 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань за 2024-2025 роки, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період 2025 року, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2023-2025 роки без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023, Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» станом на 01.01.2024, Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» станом на 01.01.2025.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України обчислити та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення з 23.02.2023 по 16.12.2025, грошової допомоги для оздоровлення за 2023-2025 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань за 2024-2025 роки, грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період 2025 року, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2023-2025 роки з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023, Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» станом на 01.01.2024, Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» станом на 01.01.2025
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя	 	Г.В. Костенко