ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

18 червня 2026 року
м. Чернівці
справа № 723/3035/22
провадження № 22-ц/822/3/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О.
суддів: Височанської Н. К., Кулянди М. І.
за участю секретаря судового засідання Яреми А.-Л. С.
учасники справи:
позивач  ОСОБА_1 
відповідач ОСОБА_2 
апеляційна скарга ОСОБА_1  на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29 травня 2025 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Бужора В. Т.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог позовної заяви
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 .
З урахуванням уточнених позовних вимог просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, обладнання та конструкцій, використаних для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд, які розташовані в селі Великий Кучурів Чернівецького району Чернівецької області.
Позов обґрунтований тим, що з 02 серпня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, актовий запис №22. У шлюбі у них народилась донька – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 05 серпня 2019 року у справі №723/1219/29 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.
Зазначає, що у 2013-2017 роках сторонами спільно за спільні кошти і спільною працею був побудований житловий будинок з належними до нього будівлями і спорудами в селі Великий Кучурів Чернівецького району Чернівецької області. На початок будівництва були використані спільні кошти з весілля, забитий фундамент, підняті стіни та встановлений дах.
Будівництво вказано будинку було завершено у 2018 році і вони з відповідачем та спільною донькою почали проживати у вказаному будинку.
Короткий зміст судового рішення у справі
Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29 травня 2025 року позову ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, обладнання та конструкцій, використаних для будівництва житлового будинку, під час перебування у шлюбі: керамічних плиток – 6748,08 (1/2 – 3074,04) гривень, ламінату – 28367,46 (1/2 – 14 183,73) гривень, плінтусів – 3 685,6 (1/2 – 1842,8) гривень, керамічних глазурованих плиток 6748,08 (1/2 – 3374,04), штепсельних розеток 1476,00 (1/2 – 738) , вимикачів 544,50 та 261,00 (1/2 272 та 1/2 130,5) гривень, ванни акрилової 7823,0 (1/2 3911,5) гривень, унітазів з бачком 3481,00 (1/2 – 1740,5). Загальна сума будівельних матеріалів та конструкцій право власності на 1/2 яких може бути визнано за позивачкою складає 29 267 гривень 07 копійок.
Вирішено питання розподілу судових витрат у виді судового збору та витрат на правничу допомогу.
Рішення суду мотивоване тим, що відповідно до акту-підтвердження від 06 жовтня 2022 року, який складений комісією в складі депутата Великокучурівської сільської ради Сушинського Ю. М. в присутності сусідів-свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_2 дійсно побудував незавершений будівництвом житловий будинок на АДРЕСА_1 у 2009 році.
Із змісту довідки виконавчого комітету №3533 від 03 жовтня 2022 року випливає, що ОСОБА_2 дійсно є власником житлового будинку, який знаходиться на АДРЕСА_1 та був побудований у 2009 році.
Отже, на момент укладення шлюбу, 02 серпня 2010 року, будинок вже був збудований, а перший поверх – відремонтований. Через відсутність завершеного ремонту на другому поверсі (відсутні меблі, підлога, фарбування стін), подружжя вирішило тимчасово проживати у батьків відповідача та переїхати до будинку вже після закінчення ремонту, щоб не жити в постійних ремонтах.
Під час перебування у шлюбі були виконані наступні роботи: встановлення ламінатної підлоги на 2 поверсі; встановлення міжкімнатних дверей;
Також сторонами було придбано меблі у спальню, кухню та вітальню. Однак вказані вище роботи, виконані під час перебування сторін у шлюбі, не є капітальними та не підлягають поділу.
Оскільки ні встановлення підлоги, ні встановлення міжкімнатних дверей не змінюють геометричних розмірів та функціонального призначення житлового будинку, що не є капітальним ремонтом, а тому вказані будівельні матеріали поділу та відповідно компенсації не підлягають.
За висновком суду, зібрані у справі докази та викладені вище обставини підтверджують те, що незавершений будівництвом житловий будинок був побудований самостійно ОСОБА_2 до шлюбу, а саме у 2009 році.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції від 29 травня 2025 року в частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, обладнання та конструкцій, використаних для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 згідно висновку судової експертизи на загальну суму 556877 гривень 99 копійок.
Узагальнені доводи апеляційної скарги 
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯД №112241 від 28 лютого 2008 року у плані меж земельної ділянки – відсутні позначення про існування будь яких будівель.
На вказану обставину та відсутність у державному акті позначення контурів будівель позивачкою було прямо наголошено у письмових поясненнях від 08 серпня 2025 року.
Відсутність у державному акті позначення контурів житлового будинку свідчить про те, що станом на 28 лютого 2008 року на вказаній земельній ділянці не було і не могло бути не тільки будинку, а й навіть фундаменту.
Також, відповідно до пункту 10 Інструкції – за результатами проведення технічної інвентаризації складаються інвентаризаційна справа, у тому числі матеріали технічної інвентаризації. технічні паспорти та обов`язково вносяться відомості про об`єкт нерухомого майна до Реєстру об`єктів нерухомого майна.
Вказаною інструкцією не передбачено повноважень інженера (Виконавця) встановлювати час будівництва.
Тому, вважає, що висновок суду про те, що технічний паспорт є доказом часу будівництва спірного будинку відповідачем самостійно до укладення шлюбу з позивачкою – є нічим іншим, як припущенням суду.
Щодо накладних №205 від 02 квітня 2007 року, б/н від 15 вересня 2007 року, № 420 від 11 травня 2008 року звертає увагу на висновок судової експертизи, а саме, на пункт 2 розділу ІІІ, в якому у вигляді таблиці зазначено перелік використаних матеріалів, що відрізняються від тих, що вказані у накладних.
Вказані накладні не стосуються і не можуть стосуватись будівництва спірного житлового будинку, оскільки у 2007 та 2008 роках, коли датовані ці накладні, будівництво вказаного будинку не проводилось.
Зазначає, що відповідачем за результатами будівництва двоповерхового будинку до суду надано лише три накладні сумнівного походження, хоча всі документи залишились в розпорядженні відповідача і він міг би надати накладні та цеглу, арматуру, труби, метало черепицю, вікна та двері, керамічну плитку тощо. Однак, відповідач їх не надав суду.
Щодо акту – підтвердження вказує, що в ньому відсутня інформація про те, ким, коли і на якій підставі створена «комісія» її повноваження, завдання і мета роботи. Вказаний акт не передбачений чинним законодавством, а тому є недопустимим доказом. 
Узагальнені доводи інших учасників справи
ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 у відзиві на апеляційну скаргу вказує на те, що судом першої інстанції повно та всебічно надано правову оцінка поданих сторонами доказів, за наслідками якої суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що будівництво спірного житлового будинку здійснено до укладення між сторонами шлюбу, а тому такий будинок не є їх спільною сумісною власністю та не підлягає поділу, за виключенням окремих будівельних матеріалів та конструкцій, які були придбані та використані під час будівництва будинку вже під час шлюбу.
Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 05 серпня 2019 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 6 том 1).
2007 році ОСОБА_2 розпочав будівництво житлового будинку, що розташоване в селі Великий Кучурів Чернівецького району Чернівецької області. У квітні 2007 року відповідач здійснив будівництво фундаменту під будинком. З цією метою придбано 3000 кг цементу, що підтверджується копією накладної №5 від 02 квітня 2007 року (а.с. 31 том 1).
У серпні 2009 року відповідачем було проведено електроенергію до житлового будинку. Так, 18 серпня 2009 року між ОСОБА_2 та АТ «Обленерго» укладено договір №221 про приєднання до електричних мереж Сторожинецького РЕМ ВАТ ЕК «Чернівціобленерго». На виконання робіт з проведення електроенергії до житлового будинку АТ «Обленерго» було виготовлено робочий проект на однофазний ввід до будівлі в селі. В. Кучурів, (а.с.36-62 том 1).
З пояснювальної записки до робочого проекту, вбачається, що «електрозабезпечення будівлі передбачено від діючої ПЛ-0,4 кВ з улаштуванням перекидки на трубостоянку (фасадний кронштейн) проводом СІП. Відстань від ізоляторів до поверхні даху (землі) повинна бути не менше 2.5 (2.75) м. На вводі монтується щиток КДЕ з урахуванням підключених груп, як живлять енергоємні (до 4 кВт) струмоприймачі. Магістральна мережа від вводу щитка до світильників виконується проводом ПВ в металорукаві (гофрі). Вся інша розподільча мережа виконується проводом АППВ скрито під штукатуркою, а по дерев`яній основі з підкладкою листового асбесту товщиною не менше 3 мм» (а.с. 37 том 1).
До робочого проекту доданий зразок підключення житлового будинку дротом типу СІП5 4*16 мм (на зовні фасаду). З його аналізу випливає, що необхідні електричні провідники прикріплюються до стіни вже зведеного будинку, що забезпечує електропостачання до нього (а.с. 43-44 том 1).
Відповідно до акту-підтвердження від 06 жовтня 2022 року, який складений комісією в складі депутата Великокучурівської сільської ради Сушинського Ю. М. в присутності сусідів-свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_2 дійсно побудував незавершений будівництвом житловий будинок на АДРЕСА_1 у 2009 році (а.с. 49 том 1).
Зі змісту довідки виконавчого комітету №3533 від 03 жовтня 2022 року випливає, що ОСОБА_2 дійсно є власником житлового будинку, який знаходиться на АДРЕСА_1 та був побудований у 2009 році (а.с. 48 том 1).
Вказане підтверджується і технічним паспортом-102 на незавершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_2 (а.с. 50 том 1).
Відповідно до технічного паспорту незавершений будівництвом житловий будинок складається з 2-ох поверхів, на яких розміщено 3 коридори, ванна кімната, котельня, 3 комори, кухня, 4 кімнат та гардеробної (а.с. 51-54 том 1).
Будівництво житлового будинку було завершено у 2009 році. На прибудинковій території знаходяться: колодязь (рік завершення будівництва – 2009); вигрібна яма (рік завершення будівництва – 2009); вимощення (рік завершення будівництва - 2009).
Як вбачається із характеристики на будинок садибного типу з господарськими будівлями будинок забезпечений наступними комунікаціями: електрозабезпечення (рік встановлення – 2009 рік); водопровід (рік встановлення – 2009 рік); каналізація (рік встановлення – 2009 рік).
Рішенням №85-05/06 Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області від 22 грудня 2006 року надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення власної земельної ділянки із земель «для ведення особистого селянського господарства» на землі «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_2 (0,0827 га (с. Кучурів) (а.с. 86-87 том 1).
Рішенням №150-11/07 Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області від 04 грудня 2007 року затверджено проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки і змінено цільове призначення земельної ділянки із земель «для ведення особистого селянського господарства» на землі «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» ОСОБА_2 (а.с. 88 том 1).

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №206 від 19 жовтня 2023 року, вбачається, що загальна кошторисна вартість будівельних робіт, матеріалів та обладнання, використаних при будівництві двоповерхового житлового будинку літ. «А» та господарських споруд ( колодязю літ. «№1», вигрібної ями літ. «№2», вимощення літ. «I») в домоволодінні в АДРЕСА_1 визначалась з урахуванням опосередкованої вартості будівельних матеріалів, обладнання, виробів та конструкцій і робіт, із застосуванням комп?ютерної програми «Інтернет-Випуск Кошторисів» (1.919.0919), станом на день проведення експертизи і складає: 1576561 гривень 45 копійок (а.с. 145-179 том 1).
Згідно листа від 07 серпня 2024 року №872-02, Великокучурівськї сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області, вбачається, що «при видачі довідки №3533 від 06 жовтня 2022 року та акту підтвердження від 06 жовтня 2022 року сталася технічна (механічна) помилка, а саме в полі рік побудови житлового будинку. Допущену помилку розглянуто комісійно, та вирішено внести зміни до акту підтвердження та довідки, правильно буде вважатися така інформація: «що гр. ОСОБА_2 дійсно являється забудовником житлового будинку, який знаходиться на АДРЕСА_1 . Будівництво даного житлового будинку розпочато у 2009 році» (а.с. 4 том 2).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Судове рішення в повній мірі не відповідає зазначеним вище вимогам закону з огляду на наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15, 16 ЦК України). Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Способи захисту цивільного права чи інтересу – це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, пункт 5.5). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18).
Суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 та від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16).
У справі, що переглядається, спір виник щодо поділу спільного майна між особами, які перебували у шлюбі.
З позовом звернулася колишня дружина відповідача, яка зазначила, що під час перебування у шлюбі сторони побудували житловий будинок, на відведеній для цього земельній ділянці, який не ввели в експлуатацію.
Позивачка наголошувала, що спірний об`єкт будівництва, не є самочинним та фактично експлуатується відповідачем за своїм функціональним призначенням. Однак відповідач умисно ухиляється від прийняття його до експлуатації та реєстрації права власності на спірний будинок у встановленому законом порядку.
За таких обставин вважала, що належним способом захисту є визнання за нею у порядку поділу майна подружжя права власності на будівельні матеріали та конструкції використанні у процесі будівництва цього будинку.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить із наступного.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Тлумачення змісту статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15 сформульовано висновок, що законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Суд першої інстанції, урахувавши те, що спірний житловий будинок є незавершений будівництвом, вважав, що позивачка звернулася до суду з вимогою, яка відповідає критерію ефективності способу захисту порушеного права, оскільки при неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з врахуванням конкретних обставин залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.
При цьому суд дійшов висновку, що будівництво спірного незавершеного будівництвом житлового будинку здійснено відповідачем до укладення шлюбу, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя.
Колегія суддів звертає увагу на те, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20, від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18).
Тому залежно від мети, яку ставить перед собою позивач у справі про поділ майна подружжя (у тому числі об`єкта незавершеного будівництва), ефективні способи захисту можуть відрізнятися.
Як встановлено судами у цій справі, спірний об`єкт побудований на земельній ділянці, яка була відведена під будівництво, житловий будинок не є самочинним будівництвом, а його ступінь готовності становить 100%, що підтверджується наявним в матеріалах справи висновком експерта, проте не введений у встановленому законом порядку в експлуатацію, що в даному випадку не є кваліфікуючою ознакою для його ідентифікації як житлового будинку.
Під час розгляду цієї справи, колегія суддів враховує те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 квітня 2026 року у справі № 607/108/58/22 (провадження № 14-138цс24), до розгляду якої зупинялося апеляційне провадження у цій справі, здійснила конкретизацію сфери застосування висновку щодо способу захисту під час спору про поділ незавершеного будівництвом житлового будинку, у зв`язку з чим вказівка суду першої інстанції на ефективний, на його переконання, спосіб захисту у спірних правовідносинах (поділу будівельних матеріалів) не відповідає актуальному та належному правозастосуванню.
Так, у постанові від 08 квітня 2026 року у справі № 607/108/58/22 (провадження № 14-138цс24) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки щодо застосування статті 331 ЦК України у подібних правовідносинах [правовідносинах щодо поділу майна подружжя, у яких об`єкт незавершеного будівництва не містить ознак самочинного спорудження], відповідно до яких:
– нерухомими речами треба визнавати як повністю завершені, так і не завершені будівництвом об`єкти, право власності на які зареєстроване у встановленому порядку. У свою чергу, будівельні матеріали, вироби та конструкції, що використовуються під час будівництва, є рухомими речами до моменту їх фізичного включення до конструкцій об`єкта будівництва, після чого такі матеріали, вироби та конструкції втрачають свою ідентичність;
– об`єктом незавершеного будівництва є річ особливого роду, щодо якої можливе існування цивільних прав і обов`язків, тобто може перебувати в цивільному обороті;
– у випадку, коли об`єкт не має ознак самочинного будівництва, проте не вводиться в експлуатацію з вини одного з подружжя (співвласника – формального забудовника), то суд має право визнати за позивачем право на частку в об`єкті незавершеного будівництва, усунувши невизначеність у правовому режимі відповідної споруди;
– ступінь готовності спорудженого подружжям об`єкта незавершеного будівництва не є кваліфікуючою ознакою для ідентифікації відповідного об`єкта як оборотоздатного та не впливає на можливість застосування такого способу захисту порушеного права, як визнання за одним із подружжя (співвласником) права власності на його частку в спільному майні в порядку його поділу;
– судове рішення про визнання в порядку поділу права власності на частку в незавершеному будівництвом об`єкті не замінює процедуру введення об`єкта в експлуатацію. Цим рішенням закріплюється правовий режим цього майна як такого, що належить сторонам на праві спільної власності, та є підставою для проведення державної реєстрації речових прав саме на об`єкт незавершеного будівництва.
У справі, яка переглядається, суди обставин самочинного спорудження сторонами (без отримання необхідного дозволу або на земельній ділянці, не відведеній для цього) спірного об`єкта незавершеного будівництва не встановили. Навпаки, суди встановили, що спірний об`єкт побудований на земельній ділянці, яка була відведена під будівництво.
Верховний суд у постанові від 05 серпня 2025 року у справі № 220/2372/21 (провадження № 61-14860св23) вказав на те, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Встановлення порушеного права (інтересу) позивача, яке не визнається або оспорюється відповідачем, і за захистом яких позивач звернувся до суду, для застосування того чи іншого способу захисту, здійснюється за змістом позовних вимог, а не за наслідком вирішення відповідного спору по суті. Оцінка ж доводам позивача щодо порушення його права (інтересу) (вирішення спору по суті) має надаватися лише за належною вимогою.
Отже слід враховувати, що неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин, а оцінка доводам позивача щодо порушення його права (інтересу) (вирішення спору по суті) має надаватися лише за належною вимогою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року в справі № 910/12525/20, постанова Верховного Суду від 05 листопада 2025 року в справі № 370/1339/19).
Такий підхід суду касаційної інстанції до тлумачення відмови у позові з підстав обрання неналежного способу захисту та її наслідків є сталим та послідовним, що підтверджується позиціями, наведеними у постановах Верховного Суд від 10 грудня 2025 року у справі № 299/4/23 (провадження № 61-453св25) від 11 лютого 2026 року у справі № 367/4050/20 (провадження № 61-6295св25) від 30 березня 2026 року у справа № 366/3397/23 (провадження № 61-4147св25), від 29 квітня 2026 року у справі № 362/5769/23 (провадження № 61-16117св25).
З урахуванням встановлених судами обставин того, що спірний об`єкт побудований на земельній ділянці, яка була відведена під будівництво, житловий будинок не є самочинним будівництвом, а його ступінь готовності становить 100%, належним способом захисту є пред`явлення вимоги про визнання за позивачкою в порядку поділу майна подружжя права власності на частку в цьому спільному майні.
Отже, у позові ОСОБА_8 слід було відмовити з підстав обрання неналежного способу захисту.
Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Разом з цим, колегія суддів враховує, що за наслідками розгляду справи у суді першої інстанції позов задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, обладнання та конструкцій, використаних для будівництва житлового будинку, під час перебування у шлюбі: керамічних плиток – 6748,08 (1/2 – 3074,04) гривень, ламінату – 28367,46 (1/2 – 14 183,73) гривень, плінтусів – 3 685,6 (1/2 – 1842,8) гривень, керамічних глазурованих плиток 6748,08 (1/2 – 3374,04), штепсельних розеток 1476,00 (1/2 – 738) , вимикачів 544,50 та 261,00 (1/2 272 та 1/2 130,5) гривень, ванни акрилової 7823,0 (1/2 3911,5) гривень, унітазів з бачком 3481,00 (1/2 – 1740,5). Загальна сума будівельних матеріалів та конструкцій право власності на 1/2 яких може бути визнано за позивачкою складає 29 267 гривень 07 копійок
Рішення суду в цій частині сторони не оскаржували.
Згідно з частиною третьою статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Диспозитивність – один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, чи оскаржувати рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та в яких межах (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року в справі № 465/6549/16-ц (провадження № 61-11927св23).
Верховний суд неодноразово звертав увагу на те, що принцип «заборони повороту до гіршого» («non reformatio in peius») відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом – tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2023 у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23, 21.06.2023 у справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22).
Апеляційний суд зауважує, що враховуючи зазначений принцип «заборони повороту до гіршого» Семенюк Ю. М. не може потрапити в гірше становище, порівняно з тим, яке ця особа досягнула в попередній інстанції.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, а тому слід змінити його мотивувальну частину.
Щодо розподілу судових витрат за наслідками розгляду справи у суді апеляційної інстанції
З огляду на висновок Чернівецького апеляційного суду про зміну мотивувальної частини рішення суду першої інстанції із залишенням без змін висновків суду по суті спору, судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Аналогічної позиції щодо розподілу судових витрат у випадку зміни мотивувальної частини судового рішення із залишенням без змін його резолютивної частини дотримується Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 01 жовтня 2019 року у справі № 916/22721/18, від 01 жовтня 2019 року у справі № 922/2723/17, від 15 жовтня 2019 року у справі № 910/11212/18, від 18 лютого 2020 року у справі № 912/2730/18, 25 червня 2020 року у справі № 908/299/18, від 03 листопада 2020 року у справі № 916/3146/17.
Щодо розподілу судових витрат, понесених відповідачем у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У цій справі ціна позову з урахуванням його предмету (визнання права власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, обладнання та конструкцій, використаних для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (а. с. 194-195)) визначається половиною вартості спірного майна та становить 586 145 гривень 06 копійок (1 117 290,13 / 2).
Як вбачається зі змісту резолютивної частини рішення суду першої інстанції, яка залишена без змін за наслідками перегляду справи апеляційним судом, позов задоволено частково на 4,99% (29 267,07 / 586 145,06 х 100).
30 вересня 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Поляк М. В., на підтвердження витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, подано до суду: копію договору № 140/24 від 23 липня 2021 року про надання юридичної (правничої) допомоги; звіт (акт) про надані послуги позивачу у зв`язку із розглядом справи №723/3035/22 від 30 вересня 2025 року; копію квитанції до прибуткового касового ордеру № 30/25/09 від 30 вересня 2025 року на суму 16 000 гривень.
Відповідно до підписаного сторонами звіту від 30 вересня 2025 року про надані послуги у зв`язку із розглядом справи № 723/3035/22 у суді апеляційної інстанції зміст правничої допомоги, час витрачений на її надання та вартість становлять:
– підготовка та направлення клопотання про ознайомлення клопотання про ознайомлення з матеріалами справи (10 хвилин);
– ознайомлення із апеляційною скаргою (40 хвилин);
– підготовка та направлення відзиву на апеляційну скаргу (04 години);
– підготовка та направлення клопотання про відкладення розгляду справи (10 хвилин).
Загальна сума витрат ОСОБА_2 на правничу допомогу у цій справі у зв`язку з її переглядом у суді апеляційної інстанції склала 16 000 гривень.
Визначаючись із розміром судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, колегія суддів враховує, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Однак, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. 
Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 листопада 2023 року в справі № 712/4126/22.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) виснувала, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
Як вбачається з матеріалів справи заява ОСОБА_2 про наявність судових витрат та їх стягнення з позивачки надіслана останній рекомендованим листом з повідомленням про вручення (том 2, а. с.174).
Проте ОСОБА_1 правом доводити неспівмірність заявлених до відшкодування відповідачем витрат на правничу допомогу не скористалася, тобто реалізувала відповідне процесуальне право на власний розсуд.
В зв`язку з цим, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції. Також колегія суддів не знаходить підстав не присуджувати відповідні витрати стороні, яка їх понесла, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України.
З урахуванням наведеного з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у сумі 15 201 гривня 60 копійок (16 000 х 95,01%).
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Змінити мотивувальну частину рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 29 травня 2025 року, виклавши її в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 15 201 гривню 60 копійок в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 19 червня 2026 року.
Суддя-доповідач      Олександр ОДИНАК
Судді:       Наталія ВИСОЧАНСЬКА 
Мирослава КУЛЯНДА