Дата документу 05.05.2026 Справа № 2-141/11

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №2-141/11  Головуючий у 1-й інстанції: Громова І.Б.
Провадження № 22-ц/807/820/26  Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кочеткової І.В.,  Кухаря С.В., Смокотіної В.С.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Чаплюк Сергія Вікторовича на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 26 січня 2026 року про відмову у скасуванні тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: приватний виконавець Сколибог Олександр Сергійович, Акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, - 

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, заінтересовані особи: приватний виконавець Сколибог Олександр Сергійович, Акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк».

В обґрунтування заяви зазначено, що ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 18.11.2020 у справі № 2-141/11 тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до виконання зобов`язань покладених на неї за виконавчим листом №2-141/11, виданого 04.07.2013 Запорізьким районним судом Запорізької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» суму заборгованості за кредитним договором №161/17/М4 від 14.05.2008 в розмірі 97 935,92 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 820 996,01 грн. та 1700 грн. судового збору, 120 грн. ІТЗ судового процесу.

Таке обмеження було здійснено відносно ОСОБА_1 з урахуванням приписів п. 19 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» як боржниці, яка ухилилась від виконання зобов`язань, покладених на неї рішенням суду.

Вказаний обмежувальний захід, щодо ОСОБА_1 здійснено в межах виконавчого провадження ВП №61201752 та з метою забезпечення примусового виконання судового рішення, тобто для запобігання уникнення від виконання боржником своїх зобов`язань. 

09.07.2024 ухвалою Господарського суду Запорізької області по справі № 908/1836/24 відкрите провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_2 , введено процедуру реструктуризації боргів боржника, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. 

26.09.2024 Господарським судом Запорізької області у справі №908/1836/24 про банкрутство ОСОБА_2 за результатами попереднього судового засідання постановлено ухвалу, якою розглянуто та затверджено грошові вимоги конкурсних кредиторів до боржниці.

Станом на 16.09.2024 виконавче провадження №61201752 зупинене.

В своїй заяві про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України Малик (Фін) Т.М. зазначає, що мета обмежень, встановлених ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 18.11.2020 відпала так як всі питання стосовно погашення грошових зобов`язань ОСОБА_2 вирішуються в межах справи про банкрутство у Господарському суді Запорізької області, шляхом застосування спеціальних норм законодавства України – Кодексу України з процедур банкрутства. Заявниця зазначає, що належним доказом намагання боржницею виконання зобов`язань є складання та направлення на затвердження кредиторам проекту плану реструктуризації боргів, однак через його відхилення кредиторами Господарським судом Запорізької області 31.07.2025 винесено постанову, якою припинено процедуру реструктуризації боргів боржника, визнано боржника фізичну особу ОСОБА_2 банкрутом, введено процедуру погашення боргів. Вважає, що це свідчить про наявний спеціальний механізм врегулювання спірних питань. На підставі викладеного просить скасувати встановлене обмеження.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 26 січня 2026 року у задоволені заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду,  ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Чаплюк Сергія Вікторовича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 26 січня 2026 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви задовольнити у повному обсязі. 

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що заявляючи відповідну заяву про скасування обмежувального заходу, порушуються права заявниці, оскільки подальше обмеження у свободі пересування, тим більше в умовах воєнного стану, не є співмірним та виправданим, з урахуванням обставин, які судом першої інстанції проігноровані. Станом на 16.09.2024 р. виконавче провадження №61201752 зупинене, мета обмежень, встановлених ухвалою Запорізького районного суду м. Запоріжжя від 18.11.2020 р. відпала, так як всі питання стосовно погашення грошових зобов`язань ОСОБА_2 вирішуються в межах справи про банкрутство у Господарському суді Запорізької області, шляхом застосування спеціальних норм законодавства – Кодексу України з процедур банкрутства і норми Закону України. Посилання суду на те, що заявницею не надано доказів виконання судового рішення, взагалі є протиправним та таким що суперечить приписам ч. 3 ст. 41 КУзПБ, відповідно до якої протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій. А відповідно є безпідставним зазначення в оскаржуваній ухвалі суду того, що заявниця продовжує ухилятись від виконання рішення суду, дійсне є проявом фактично зневажливого ставлення до спеціалізованих судів, зокрема Господарського суду Запорізької області.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк» зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд виходив з того, що рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 03 лютого 2011 року у справі № 2-141/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Акціонерний банк «Укргазбанк» суми заборгованості за кредитним договором № 161/17/м4 від 14 травня 2008 року в розмірі 97935,902 доларів США не виконано, тому підстави для застосування обмежувальних заходів не відпали; заявницею не було надано доказів, які б свідчили, що остання вчиняє дії щодо погашення боргу, що додатково доводить ухилення її від виконання рішення суду і відсутність підстав для скасування встановлених обмежень.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибога Олександра Сергійовича знаходиться виконавче провадження № 61201752 з примусового виконання виконавчого листа № 2-141/2011, виданого 04.07.2013 Запорізьким районним судом Запорізької області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ Акціонерний банк «Укргазбанк» суму заборгованості за кредитним договором № 161/17/М4 від 14.05.2008 у розмірі 97935,92 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 820996,01 грн., та 1700,00 грн. судовий збір, 120,00 грн. – ІТЗ судового процесу, разом: 822816,01 грн.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 18.11.2020 року у справі № 2-141/11 подання приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибога Олександра Сергійовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа – задоволено. Тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон Малик (Фін) Тетяну Михайлівну до виконання зобов`язань, покладених на неї за виконавчим листом № 2-141/2011, виданого 04.07.2013 Запорізьким районним судом Запорізької області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ Акціонерний банк «Укргазбанк» суму заборгованості за кредитним договором № 161/17/М4 від 14.05.2008 у розмірі 97935,92 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 820996,01 грн та 1700,00 грн судовий збір, 120,00 грн – ІТЗ судового процесу, РАЗОМ: 822816,01 грн (а.с.30-32). 

Постановою Запорізького апеляційного суду від 26 січня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 18 листопада 2020 року у цій справі залишено без змін. Дана постанова наявна в Єдиному державному реєстрі судових рішень в загальному доступі. 
Вказаний обмежувальний захід, щодо Малик (Фін) Т.М., здійснено в межах виконавчого провадження ВП №61201752, яке перебуває на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибога О.С., з метою забезпечення примусового виконання судового рішення, тобто для запобігання уникнення від виконання боржником своїх зобов`язань. 

09.07.2024 ухвалою Господарського суду Запорізької області по справі № 908/1836/24 відкрите провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 введено процедуру реструктуризації боргів боржника, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. 

Станом на 16.09.2024 виконавче провадження №61201752 зупинене. 

31.07.2025 Господарським судом Запорізької області винесено постанову у справі №908/1836/24, якою припинено процедуру реструктуризації боргів боржника, визнано боржника фізичну особу ОСОБА_2 банкрутом, введено процедуру погашення боргів (а.с.5-8).

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до частин 1, 3 статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

У силу частини 1 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон № 1404-VIII) виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 19 частини 3 статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" (далі - Закон № 3857-XII) громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

Право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів (пункт 5 частини 1 статті 6 Закону № 3857-XII).

Згідно з частиною 5 статті 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника. При цьому саме на заявника покладається обов`язок довести наявність обставин, які свідчать про відсутність ризику ухилення від виконання судового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 03 лютого 2011 року у справі № 2-141/11 про стягнення з ОСОБА_4 на користь Акціонерного банку «Укргазбанк» грошових коштів у загальному розмірі 822 816,01 грн залишається невиконаним протягом п`ятнадцяти років. 

Суд першої інстанції обгрунтовано встановив, що заявник не надала належних і допустимих доказів виконання судового рішення або обставин, які б свідчили про відсутність ризику ухилення від його виконання.

Напроти, з матеріалів справи вбачається, що від виконання судового рішення ОСОБА_4 ухиляється.

У рішенні ЄСПЛ від 19 березня 1997, (заява № 18357/91) у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) зазначається, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні Гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, – і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію.

Отже, виконання рішення, ухвалене будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

У рішенні у справі «Napijalo v. Croatia» від 13.11.2003 ЄСПЛ зазначив, що обмеження права виїзду з країни може бути допустимим для забезпечення виконання фінансових зобов`язань перед державою або іншими особами.

Разом з тим ЄСПЛ наголошує, що такі обмеження є виправданими, якщо борг залишається непогашеним та існує необхідність забезпечити виконання зобов`язання.

Термін, протягом якого судове рішення залишається невиконаним, може ставити під сумнів розумність строків судового захисту. При вирішенні питання про затримку виконання судового рішення, слід враховувати інтереси обох сторін, як стягувача так і боржника, та дотримуватися їх балансу. Таке рішення не може створювати безпідставні привілейовані умови для Боржника.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, на момент розгляду заяви Боржницею не надано доказів повного або часткового виконання судового рішення.

Отже, тривале невиконання рішення суду саме по собі є обставиною, яка свідчить про необхідність застосування заходів, спрямованих на забезпечення його виконання.

Правова позиція з цього питання викладена у постанові Верховного Суду від 25 лютого 2026 у справі 44/11587/24, в якій зазначено, що тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є допустимим заходом забезпечення виконання судового рішення за наявності обґрунтованих підстав вважати, що боржник може ухилятися від його виконання.

Щодо доводів апеляційної скарги про відкриття Господарським судом Запорізької області за заявою ОСОБА_2 провадження у справі №908/1836/24 про неплатоспроможність та визнання її банкрутом. Кодекс України з процедур банкрутства не містить положень, які передбачають автоматичне припинення або скасування тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за кордон. Навпроти, положення Кодексу України з процедур банкрутства передбачають можливість встановлення додаткових обмежень щодо боржника з метою забезпечення проведення процедур банкрутства. 

Зазначені положення Кодексу кореспондуються із п. 4 ч.1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до якого виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі відкриття господарським судом провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) боржника, якщо відповідно до закону на вимогу стягувача поширюється дія мораторію, запровадженого господарським судом. 

Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у випадках, передбачених пунктами 1, 4, 6, 8, 11 частини першої статті 34 цього Закону, до закінчення строку дії зазначених обставин, а у випадках, передбачених пунктами 2, 3 і 5 частини першої статті 34 цього Закону, - до розгляду питання по суті. 

Таким чином, сама по собі наявність провадження у справі про неплатоспроможність не свідчить про відсутність ризиків ухилення боржника від виконання судових рішень та не є підставою для автоматичного скасування обмеження.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення прав заявника не заслуговує на увагу, оскільки застосоване до боржника тимчасове обмеження ґрунтується на законі та є необхідними з метою захисту прав і свобод іншої особи.

Порушень норм процесуального закону, які б були підставою для скасування ухвали, суд не допустив.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Чаплюк Сергія Вікторовича – залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 26 січня 2026 року – залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає.
Повна постанова складена 06 травня 2026 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Кочеткова І.В. 	Кухар С.В.