ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2364/26 Справа № 199/5659/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - РУДЕНКО В. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 48 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Петешенкової М.Ю.,
суддів Городничої В.С., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 31 липня 2025 року у складі судді Руденко В.В.
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на повнолітню непрацездатну дитину, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 06 грудня 2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано 16 липня 2018 року, в якому народилася ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є повнолітньою особою, має ІІ групу інвалідності, у зв`язку із чим не має змоги утримувати себе самостійно, а тому потребує матеріальної допомоги з боку батька, який має змогу надавати матеріальну допомогу.
З урахуванням викладеного, просила стягнути з відповідача аліменти на свою користь на утримання повнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, на період встановлення ІІ групи інвалідності. 
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 31 липня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для особи, яка втратила працездатність, починаючи стягнення з 28 квітня 2025 року та до закінчення строку, на який встановлена працездатність, а саме до 01 березня 2027 року. 
Рішення у межах суми платежу аліментів за один місяць допущено до негайного виконання. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для задоволення позову, оскільки повнолітня дочка у справі потребує матеріальної допомоги у зв`язку із станом здоров`я.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1  звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду в частині визначення розміру аліментів змінити, зменшивши розмір аліментів до 1/7 частини всіх видів його заробітку (доходу).
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про задоволення позову через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, оскільки не взяв до уваги матеріальну можливість сплачувати аліменти в визначеному судом розмірі. Вказує, що не був належним чином повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції, у зв`язку із чим був позбавлений можливості надати докази відсутності фінансової можливості сплачувати аліменти на утримання дочки, через відсутність роботи та відповідно постійного заробітку. 
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно із ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому народилася повнолітня дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціювання особи №152/25/1119/В від 11 квітня 2025 року,  ОСОБА_3 встановлено ІІ групу інвалідності. Дата повторного оцінювання 01 березня 2027 року.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята, десята статті 7 СК України. 
Главою 16 Розділу ІІІ СК України регламентовано підстави виникнення обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина та порядок його виконання. 
Згідно з ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Тобто вказана стаття передбачає, що батьки продовжують бути зобов`язаними утримувати своїх дітей після досягнення ними повноліття за наявності сукупності таких обставин: дочка або син є непрацездатними; непрацездатні повнолітні діти потребують матеріальної допомоги; наявність у батьків можливості надати таку допомогу
Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу.
Тлумачення статті 198, 200 СК України свідчить, що при встановленні, чи повнолітні непрацездатні дочка чи син потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі.
ОСОБА_2 звернулася до суду з цим позовом, зазначаючи, що ОСОБА_3 - дочка сторін, є особою з інвалідністю ІІ групи, проживає з нею та потребує матеріальної допомоги батька, якої той не надає. 
Згідно зі ст. 154 СУ України батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни це, зокрема, особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.
Отже, повнолітньою непрацездатною особою є повнолітні син або дочка, визнані в установленому порядку особами з інвалідністю.
Враховуючи, що дочка визнана в установленому законом порядку особою з інвалідністю, тобто є непрацездатною особою, мати має право звернутися до суду з позовом за захистом прав та інтересів повнолітньї дитини як його законний представник без спеціальних на те повноважень.
Встановивши, що ОСОБА_2 звернулася до суду з цим позовом саме за захистом прав та інтересів повнолітньої непрацездатної дочки ОСОБА_3 , яка потребує матеріальної допомоги, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів про наявність достатніх правових підстав для стягнення коштів на її користь на утримання дочки до 01 березня 2027 року. 
Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про розгляд справи, є необґрунтованими, оскільки копія ухвали суду про відкриття провадження у справі надсилалась на поштову адресу відповідача, а саме: АДРЕСА_1 , проте повернулася на адресу суду першої інстанції з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 30). Постановою Верховного Суду від 19 грудня 2022 року в справі № 910/1730/22 визначено, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та/або адреси електронної пошти, необхідність зазначення яких у процесуальних документах передбачена ст.ст. 162, 165, 258, 263, 290, 295 ГПК України, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.
З приводу подання ОСОБА_1 нових доказів на стадії перегляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
У розумінні положень ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
За змістом положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Разом з тим, згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Тягар доведення обґрунтованості пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо заявлених вимог покладається на відповідача. Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.
Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції, проте не скористався своїм право подати відзив на позов та долучити належні докази щодо відсутності у нього можливості надавати матеріальну допомогу доньці. Разом з тим, в апеляційні скарзі відповідач не наводить підстав, які унеможливлювали подання доказів до суду першої інстанції, а тому колегія суддів приходить до висновку, що подані відповідачем додаткові докази до апеляційної скарги не приймаються до уваги.
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.
Додатково колегія суддів вважає за потрібне звернути увагу, що ОСОБА_1 не позбавлений права звернутися до суду першої інстанції з позовом про зменшення розміру аліментів та надати відповідні докази неможливості надавати матеріальну допомогу на утримання непрацездатної доньки у визначеному судом першої інстанції розмірі.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 31 липня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 27 квітня 2026 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова
Суддя: В.С. Городнича
М.О. Макаров