Справа № 338/1668/25 
Провадження № 22-ц/4808/641/26 
Головуючий у 1 інстанції Рибка Л. Я. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої   Томин О.О.,
суддів:   Луганської В.М., Пнівчук О.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» на рішення Богородчанського районного суду від 26 січня 2026 року, ухвалене в складі судді Рибки Л.Я. у селищі Богородчани, у справі за позовом Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог 
У грудні 2025 року АТ «ТАСКОМБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 27 вересня 2023 року між сторонами укладено заяву-договір № 3715266-507 про надання споживчого кредиту в рамках продукту «Зручна готівка Максимум», відповідно до умов якого загальна сума кредиту становила 54 000 грн строком на 36 місяців зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,01% річних та комісії за обслуговування кредиту у розмірі 2,9% щомісячно.
Позивач зобов`язувався надати відповідачу кредитні кошти у спосіб, визначений договором, зокрема шляхом виплати кредитних коштів на власні потреби в сумі 43 092,58 грн та рефінансування заборгованості позичальника в сумі 9 385,55 грн шляхом перерахування на поточний рахунок позичальника в АТ «ТАСКОМБАНК», та свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі.
Відповідач зобов`язувався здійснювати повернення кредиту, сплату процентів та комісій у строки та розмірах, визначених графіком платежів, однак умови кредитного договору належним чином не виконав, у зв`язку з чим перестав сплачувати заборгованість за кредитом, процентами та комісією.
Станом на 02 вересня 2025 року заборгованість за заявою-договором № 3715266-507 про надання споживчого кредиту становила 45 487,48 грн, з яких: 31 391,52 грн – заборгованість за тілом кредиту (в тому числі прострочена), 1,96 грн – заборгованість за процентами (в тому числі прострочена), 14 094,00 грн – заборгованість за комісією (в тому числі прострочена).
Посилаючись на зазначені обставини та норми чинного законодавства, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь кредитну заборгованість за заявою-договором № 3715266-507 про надання споживчого кредиту від 27.09.2023, що в частині тіла кредиту, процентів та комісії станом на 02.09.2025 складає: 45 487,48 грн, а саме: заборгованість за тілом кредиту (в т.ч. прострочена) – 31 391,52 грн; заборгованість за процентами (в т. ч. прострочена) – 1,96 грн; заборгованість за комісією (в т.ч. прострочена) – 14 094,00 грн, а також понесені судові витрати.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду 
Рішенням Богородчанського районного суду від 26 січня 2026 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ТАСКОМБАНК» заборгованість за кредитним договором № 3715266-507 від 27 вересня 2023 року у розмірі 7 901,52 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ТАСКОМБАНК» судовий збір у розмірі 420,78 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
Не погоджуючись із вказаним рішенням, АТ «ТАСКОМБАНК» подало апеляційну скаргу. Вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи.
Зазначає, що суд першої інстанції, встановивши факт укладення між сторонами кредитного договору, погодження його істотних умов, отримання відповідачем кредитних коштів та часткове невиконання ним зобов`язань, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту, однак безпідставно відмовив у стягненні заборгованості за відсотками та комісією.
На думку апелянта, пільга щодо звільнення військовослужбовців від нарахування відсотків, штрафів та пені за користування кредитом, передбачена ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», не застосовується автоматично, а для її реалізації позичальник повинен письмово повідомити банк про проходження військової служби та надати відповідні підтверджуючі документи. Водночас у разі ненадання таких документів кредитор має право продовжувати нарахування відсотків, пені та штрафів за кредитним договором.
Стверджує, що відповідач не повідомив банк про набуття статусу військовослужбовця та не надав відповідних документів, а подав їх лише до суду першої інстанції, чим порушив п. 2.8 заяви-договору № 3715266-507 про надання споживчого кредиту від 27.09.2023, відповідно до якого зобов`язаний був повідомити банк про зміну персональних даних, у тому числі щодо перебування на військовій службі.
Також відповідач набув статусу військовослужбовця лише з 13 вересня 2024 року, тоді як кредитний договір укладено 27 вересня 2023 року, тому до цієї дати банк правомірно нараховував відсотки та комісію, що суд першої інстанції не врахував.
Крім того, відповідач не спростував розрахунок заборгованості та не надав власного контррозрахунку. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором.
Щодо комісії за обслуговування кредиту зазначає, що така передбачена п. 1.4 заяви-договору, її розмір сторонами погоджено, відповідач був обізнаний з умовами, підписав договір та добровільно сплачував відповідні кошти. Вказує, що встановлення такої комісії відповідає положенням Закону України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим вона підлягає стягненню.
Просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту (в т.ч. простроченої), заборгованості за процентами (в т.ч. простроченої), заборгованості за комісією (в т.ч. простроченої) з часу укладення заяви-договору до 13 вересня 2024 року, а також стягнути з відповідача витрати, пов`язані зі зверненням до апеляційного суду.
Позиція інших учасників справи 
ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гоголь М.М., подав відзив на апеляційну скаргу. Вважає її необґрунтованою та безпідставною.
Вказує, що має право на звільнення від сплати процентів та комісії за користування кредитом, оскільки на момент укладення договору та в період нарахування процентів і комісії перебував на військовій службі в Збройних Силах України і є особою, на яку поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
На підтвердження цих обставин долучено копії посвідчення учасника бойових дій, військового квитка та довідки військової частини про те, що з 13.09.2024 і по теперішній час він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Таким чином, на відповідача як на військовослужбовця, який проходить військову службу в особливий період, поширюються пільги, передбачені законом, а саме звільнення від нарахування і сплати процентів за споживчим кредитом, штрафу та неустойки. Кредитні установи, в тому числі АТ «ТАСКОМБАНК», під час дії особливого періоду не мають права нараховувати відсотки, а у випадку нарахування зобов`язані їх списати.
Вважає безпідставними твердження апелянта про те, що відповідачем не надано банку відповідних документів на підтвердження статусу військовослужбовця, оскільки ОСОБА_1 є військовослужбовцем та має право на цю пільгу в період дії особливого періоду відповідно до чинного законодавства.
Крім того, позиція апелянта щодо нарахування комісії за користування кредитом та законності вимог про стягнення заборгованості за комісією є необґрунтованою, оскільки в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія.
Зазначає, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які вчиняє на власну користь, зокрема ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості, чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку, або які здійснюються з метою встановлення, зміни чи припинення правовідносин. Надання кредиту є обов`язком банку за кредитним договором і не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Тому положення договору про сплату такої винагороди є нікчемними, а підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними, у зв`язку з чим ці кошти не підлягають сплаті позичальником.
Просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду 
Згідно з частиною 1 ст. 369 ЦПК України, ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення заборгованості в розмірі 45 487,48 грн, тобто ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже, справа є малозначною в силу прямої вказівки закону.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення Богородчанського районного суду від 26 січня 2026 року зазначеним вимогам відповідає.
Фактичні обставини справи 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 27 вересня 2023 року між АТ «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_1 укладено заяву-договір про надання споживчого кредиту № 3715266-507, за умовами якої відповідач отримав споживчий кредит в рамках кредитного продукту «Зручна готівка Максимум», шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок позичальника на загальну суму 54 000 грн, строком на 36 місяців, розмір процентної ставки - 0,01% річних, розмір комісії за обслуговування кредиту – 2,9%, щомісячно (а.с. 6-11).
Відповідно до п. 3.1.2 вказаного договору позичальник зобов`язаний в обумовлені цією заявою-договором строки повернути Кредит, своєчасно сплачувати проценти за користування Кредитом, комісійні винагороди за банківські послуги та належним чином виконувати взяті на себе інші зобов`язання.
Згідно з п. 1.4 договору розмір комісії за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) складає 1 566,00 грн щомісячно. Сума комісії фіксована (незмінна), застосовується на весь строк кредиту, нараховується щомісячно, в перший робочий день розрахункового періоду на загальну суму кредиту, сплачується щомісячно протягом строку дії кредиту. Розрахунок суми/розміру комісії за надання кредиту залежить від загальної суми кредиту за цією заявою-договором.
Пунктом 3.1.4 договору передбачено, що платежі з повернення заборгованості за кредитом та сплати процентів та комісій за користування ним, оплата вартості усіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань позичальника здійснюються у сумах та в терміни, що передбачені графіком платежів, обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за кредитом, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, що передбачені в Додатку № 1 до цієї заяви-договору.
Затверджений сторонами Графік платежів з обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит № 3715266-507 охоплює період з 27 вересня 2023 року до 10 вересня 2026 року і включає суму кредиту, відсотки та комісію за обслуговування кредиту (а.с. 11 (на звороті) - 12).
Надання кредитних коштів позивачем відповідачу підтверджується копією виписки за особовими рахунками за період з 27.09.2023 по 02.09.2025, яка підтверджує перерахування ОСОБА_1 54 000 грн у порядку надання кредиту за Договором № 3715266-507 від 27 вересня 2023 року (а.с. 19).
З матеріалів справи вбачається, що відповідач не оспорює обставини отримання ним зазначених кредитних коштів від позивача.
Відповідно до копії розрахунку заборгованості за Кредитним договором № 3715266-507 від 27 вересня 2023 року, укладеним з позичальником ОСОБА_1 , станом на 02 вересня 2025 року заборгованість становить 45 487 грн 48 коп., з яких: 31 391 грн 52 коп. – заборгованість за тілом кредиту, 1 грн 96 коп. – заборгованість за відсотками, 14 094 грн – заборгованість за комісією (а.с. 16–18).
Із наведеної копії розрахунку заборгованості також вбачається, що ОСОБА_1 здійснював платежі за кредитним договором, зокрема: в рахунок погашення тіла кредиту сплачено 22 608 грн 48 коп., в рахунок відсотків – 5,10 грн, в рахунок комісії – 23 490 грн.
На підтвердження руху коштів та обліку зобов`язань за цим рахунком позивачем до матеріалів справи долучено копію виписки по особовому рахунку за кредитним договором № 3715266-507 за період з 27 вересня 2023 року по 02 вересня 2025 року, з якої вбачається надання кредитних коштів, здійснення платежів у рахунок погашення заборгованості, нарахування комісійних платежів, перенесення сум на прострочену заборгованість, часткове погашення прострочених сум, а також інші операції в межах виконання кредитного договору; у виписці відображено дати проведення операцій, їх призначення та суми (а.с. 19-72 (на звороті)).
До матеріалів справи долучено копію повідомлення-вимоги АТ «ТАСКОМБАНК» від 10 вересня 2025 року, адресованого ОСОБА_1 , в якій позивач повідомив відповідача про порушення умов кредитного договору № 3715266-507 від 27 вересня 2023 року, наявність заборгованості та вимагав дострокового повного повернення кредиту, зазначивши розмір заборгованості станом на 28 серпня 2025 року (а.с. 73).
Відповідно до копії довідки № 286 від 29 жовтня 2014 року про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України ОСОБА_1 у період з 05 липня 2014 року до 24 серпня 2014 року брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької області (сектор «Д») (а.с. 98).
Також долучено копію посвідчення ветерана війни – учасника бойових дій на ім`я ОСОБА_1 , серії НОМЕР_2 , виданого 29 січня 2018 року, яке є безстроковим і дійсним на всій території України, містить фотокартку, особистий підпис, підпис уповноваженої особи та відбиток печатки (а.с. 97).
З копії військового квитка серії НОМЕР_3 , виданого 20 квітня 2000 року, вбачається, що ОСОБА_1 12.12.2022 звільнений (демобілізований) у запас на підставі наказу у зв`язку з утриманням трьох і більше дітей до 18 років, а 13.09.2024 прийнятий на військову службу за контрактом у Збройні Сили України (а.с. 99–116).
Відповідно до копії довідки військової частини НОМЕР_4 № 4992/1 від 27 вересня 2024 року солдат ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_4 з 13.09.2024 по теперішній час (а.с. 117).
Згідно з копією довідки військової частини НОМЕР_1 № 453 від 05 лютого 2025 року ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 118).
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач отримав кредит, у подальшому розпорядився такими коштами на власний розсуд, свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів виконав частково, кредитні кошти в повному обсязі не повернув, тому вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту є підставними. Водночас проценти неправомірно нараховані ОСОБА_1 як діючому військовослужбовцю, оскільки на нього поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Також вимога позивача в частині стягнення заборгованості за комісією за обслуговування кредиту в розмірі 14 094 грн є необґрунтованою та задоволенню не підлягає, оскільки умови кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними. Сплачену відповідачем комісію в сумі 23 490 грн суд вважав за необхідне вирахувати із суми основної заборгованості за тілом кредиту, після чого сума заборгованості за тілом кредиту становить 7 901 грн 52 коп., яка й підлягає стягненню з відповідача. Пропорційно до задоволених позовних вимог судом вирахувано суму судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. 
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. 
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. 
У ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. 
Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). 
Частиною 1 ст. 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. 
Згідно зі ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. 
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитним договором відповідач порушує взяті на себе зобов`язання за цим Договором. 
Як вбачається з положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. 
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього кодексу. 
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу. Одночасно, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Судом встановлено, що АТ «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_1 погодили умови кредитного договору щодо розміру кредиту, строку кредитування, сплати процентів за користування кредитними коштами, їх розміру та порядку сплати.
Відповідач отримав кредит, у подальшому розпорядився цими коштами на власний розсуд, однак свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів виконав частково, кредитні кошти в повному обсязі не повернув.
Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення з позичальника заборгованості за тілом кредиту є підставними і доведеними.
Вирішуючи питання щодо правомірності нарахування процентів, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 13.09.2024 прийнятий на військову службу за контрактом у Збройні Сили України та до теперішнього часу перебуває на військовій службі.
Отже, має право на пільги, передбачені частиною 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з 13 вересня 2024 року.
Заяву-договір про надання споживчого кредиту № 3715266-507 між сторонами укладено 27 вересня 2023 року строком на 36 місяців. Останнім днем нарахування заборгованості згідно з долученим до матеріалів справи розрахунком є 02.09.2025 року. За таких обставин проценти за користування кредитом, нараховані після 13.09.2024, стягненню не підлягають.
Твердження апелянта про те, що ОСОБА_1 не надавав банку документів, які підтверджують його право на пільги, передбачені частиною п`ятнадцятою статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», також є безпідставними, оскільки відсутність такого звернення не спростовує факту поширення на відповідача дії зазначеного Закону.
Так само доводи АТ «ТАСКОМБАНК» про те, що відповідач не спростував наданий позивачем розрахунок заборгованості та не подав власного контррозрахунку, не впливають на правильність висновків суду, оскільки суд, вирішуючи спір, не обмежується формальним прийняттям розрахунку сторони, а зобов`язаний перевірити його обґрунтованість та відповідність вимогам закону.
Щодо посилань апелянта на те, що відповідач набув статусу військовослужбовця лише з 13 вересня 2024 року, тоді як кредитний договір укладено 27 вересня 2023 року, тому до цієї дати банк правомірно нараховував відсотки, то такі правильності висновків суду не спростовують.
Як вбачається з копії розрахунку заборгованості за Кредитним договором № 3715266-507 від 27 вересня 2023 року, за період з 27.09.2023 по 12.09.2024 відповідачу нараховано проценти за користування кредитом у сумі 4,34 грн.
Разом з тим згідно цього розрахунку ОСОБА_1 періодично здійснював платежі, в тому числі в рахунок погашення процентів, загальний розмір сплати яких становить 5,10 грн, що позивач не заперечив. Таким чином, проценти, нараховані за період з 27.09.2023 до 13.09.2024 у сумі 4,34 грн фактично погашені відповідачем у повному обсязі, оскільки сума внесених ним платежів перевищує суму таких нарахувань, у зв`язку з чим підстави для їх стягнення за цей період відсутні.
Отже, доводи апеляційної скарги в частині стягнення процентів за користування кредитом не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи та дослідженими судом доказами.
Водночас суд першої інстанції правильно вважав, що банк незаконно включив до розміру заборгованості комісію за обслуговування кредиту, передбачену договором, зважаючи на таке.
Згідно із ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у виді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на супровідні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).
Частиною 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/ рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Таким чином, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) зазначив, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позичальнику та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». 
До схожих висновків прийшов Верховний Суд і в постанові від 09 жовтня 2024 року у справі № 582/202/22.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження №14-53цс21) зазначено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (п. 3 ч. 3 ст. 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. 
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.
Надання кредиту – це обов`язок банку за кредитним договором, тому така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості за кредитом не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості за кредитом, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав і обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. 
Сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит у цьому випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником. 
Такі висновки викладені Верховним Судом у постанові від 07 червня 2023 року у справі № 686/14530/15 (провадження № 61-13299св22).
Умовами кредитного договору № 3715266-507 від 27 вересня 2023 року передбачено обов`язок позичальника сплачувати щомісячну комісію за обслуговування кредиту у розмірі 2,9% від суми кредиту, що становить 1 566,00 грн щомісячно. Сума комісії є фіксованою та застосовується протягом усього строку дії договору. Необхідність сплати такої комісії передбачена також графіком платежів.
Однак зі змісту кредитного договору вбачається, що в ньому не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту.
Тобто, банком фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», і вказану плату встановлено без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем.
Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96- В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільноправових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) дійшла висновку, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.
В постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23 (провадження № 61-17096св23) зі схожими правовідносинами визначено, що «в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія, а тому АТ «ТАСКОМБАНК» не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. Тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». … суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що положення договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними, а позовна вимога про стягнення комісії … необґрунтована та задоволенню не підлягає».
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що вимога позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за комісією за обслуговування кредиту в розмірі 14 094 грн не підлягає задоволенню, оскільки положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у строки та в розмірах, визначених договором і графіком платежів, є нікчемними, а також правильно визначив, що сплачена відповідачем комісія у сумі 23 490 грн за Кредитним договором № 3715266-507 від 27 вересня 2023 року підлягає врахуванню шляхом її вирахування із суми заборгованості за тілом кредиту.
Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині також є необґрунтованими та спростовуються наведеними нормами права і правовими висновками Верховного Суду.
З огляду на зазначене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог. І доводи апеляційної скарги не є підставою для зміни чи скасування вказаного судового рішення.
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява № 18390/91).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» («Hirvisaari v. Finland»), заява № 49684/99).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін.
Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, у тому числі витрат, понесених у суді апеляційної інстанції, немає.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Ціна позову в цій справі не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, тому судове рішення у цій справі в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» залишити без задоволення.
Рішення Богородчанського районного суду від 26 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча:         О.О. Томин
Судді:         В.М. Луганська
О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 29 квітня 2026 року.