Справа № 357/18904/25
Провадження № 2/357/2287/26

ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

25 травня 2026 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі: 
головуючого судді - Орєхова О.І.,
за участю секретаря - Кича М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, 
В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2025 року позивач Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_1 , звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в якій просили суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо її малолітньої дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на утримання її малолітньої дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини від усіх її доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня подачі позовної заяви до досягнення дитиною повноліття, мотивуючи тим, що у ході розгляду справи встановлено, що 10 листопада 2025 року до служби у справах дітей Білоцерківської міської ради від Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області надійшло повідомлення про загрозу життю та здоров`ю малолітній дитині ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Службою у справах дітей Білоцерківської міської ради негайно після отримання вказаного повідомлення разом із представниками Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області та Білоцерківського міського центру соціальних служб було проведено оцінку рівня безпеки дитини за адресою: АДРЕСА_1 . З`ясовано, що мати дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мала ознаки наркотичного сп`яніння. У квартирі, де проживає родина, відсутні належні житлово-побутові умови для проживання та розвитку дитини, санітарно-гігієнічний стан помешкання не відповідає нормам, брудно, розкидані речі, стоїть сморід, відключено за борги електроенергію, мати дитини не працює. За результатами проведення оцінки рівня безпеки дитини представники комісії із числа вищезазначених установ, які проводили оцінку рівня безпеки дитини, дійшли висновку про негайне відібрання малолітньої у її матері, оскільки подальше перебування дівчинки в таких умовах є загрозливим для її життя та здоров`я, тому представниками комісії були вжиті невідкладні заходи для забезпечення безпеки дитини, її медичного обстеження та на підставі наказу служби у справах дітей Білоцерківської міської ради від 10 листопада 2025 року № 195 «Про передачу малолітньої ОСОБА_1 до сім`ї патронатного вихователя ОСОБА_3 » тимчасово влаштовано в сім`ю патронатного вихователя. На підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 11 листопада 2025 року № 856 «Про негайне відібрання малолітньої дитини у матері та захист її особистих прав» дочка відібрана у відповідачки. Відомості про батька дитини записані відповідно частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. Також стало відомо, що згідно з вироками Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2025 року, справа № 357/4138/25, та від 14 жовтня 2025 року, справа 357/9892/25, відповідачку визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 309 та частиною 2 статті 309 Кримінального кодексу України (незаконне придбання та зберігання психотропних речовин без мети збуту). Вважають, що вказані обставини підтверджують факти ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків та вживання нею психотропних речовин. Позбавлення матері дитини батьківських прав у цьому випадку допустиме та відповідає інтересам дитини, оскільки наявна її вина і вона не хоче та не може змінити свою поведінку на краще. Зазначене свідчать про те, що у відповідачки взагалі відсутні батьківський потенціал та усвідомлене батьківство ( а. с. 1-4 ).
Протоколом автоматизованого розподілу між суддями від 19.11.2025, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 22-23 ) та матеріали передані для розгляду.
Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи.
Відповідно до ч. 8 ст. 187 ЦПК України суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.
Згідно відповіді № 2040262 від 24.11.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру, сформованого засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» за запитом судді стосовно визначення підсудності, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з 15.06.2020 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , але була знята з реєстрації 13.04.2023.
Частиною 1 статті 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача ( ч. 1 ст. 28 ЦПК України ).
Дана стаття встановлює випадки альтернативної підсудності, за якої позов за вибором позивача може бути пред`явлений в одному з двох і більше судів.
Суд не має право обмежувати вибір позивача для розгляду справи у конкретному суді.
У роз`ясненнях, що містяться в узагальненні Верховного Суду України «Практика розгляду судами справ, пов`язаних із позбавленням батьківських прав, поновленням батьківських прав, усиновленням, установленням опіки та піклування над дітьми» від 11 грудня 2008 року ( які є чинними) зазначено, що справи про позбавлення батьківських прав є справами позовного провадження, тому ця категорія справ підлягає розгляду за загальними правилами підсудності - відповідно до ч. 1 ст. 109 ЦПК України (що узгоджується із ст. 27 чинного ЦПК України) за місцем проживання відповідача або одного з них, якщо позов подається до обох батьків (ч. 1 ст. 113 ЦПК) (що узгоджується із ч. 15 ст. 28 чинного ЦПК України). Якщо в одному позові вимоги про позбавлення батьківських прав (та інші вимоги щодо захисту прав дитини) поєднуються з вимогою про стягнення аліментів, такий позов може подаватися за вибором позивача згідно з ч. 1 ст. 110 ЦПК (що узгоджується із ч.1 ст. 28 чинного ЦПК України).
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 200/11563/18.
А відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, мають враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права.
Така вимога і міститься у частині 4 статті 263 ЦПК України, де зазначено, що при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Справи про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів розглядаються за місцем проживання відповідача (того з батьків, кого хочуть позбавити прав). Однак, якщо позивач об`єднує ці вимоги в одному позові, він має право подати його за власним вибором - за місцем проживання відповідача або за місцем проживання позивача.
Крім того, позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи) ( ч. 9 ст. 28 ЦПК України ).
Приймаючи до уваги, що позивачем заявлені дві вимоги, як про позбавлення батьківських прав, так і про стягнення аліментів, позов може бути пред`явлений за правилами альтернативної підсудності за місцем проживання позивача, що є його правом, а також те, що останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання відповідача була м. Біла Церква, дана справа підсудна Білоцерківському міськрайонному суду Київської області.
Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача.
Ухвалою судді від 28.11.2025 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено в підготовче судове засідання у справі на 15 годину 30 хвилин 23.12.2025 ( а. с. 28-29 ).
Ухвалою суду від 28.01.2026 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 годину 00 хвилин 10.03.2026 ( а. с. 46-48 ).
В судовому засіданні 10.03.2026 представник позивача ОСОБА_4 підтримав позовні вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним в позові, просив вимоги задовольнити в повному обсязі. Додав, що дитині тяжко жилося в сім`ї.
Свідок ОСОБА_3 , яка є патронатним вихователем в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 перебуває в неї під патронатом. За 4 місяці, що дитина перебуває в неї, мати жодного разу не телефонувала, не приходила, не допомагала та не цікавилася дитиною.
В даному судовому засіданні було вислухано думку дитини ОСОБА_1 в присутності психолога ОСОБА_5 та представника служби у справах дітей.
Так, ОСОБА_1 пояснила, що вона навчається в школі № 6 у 1-Б класі. Їй подобається проживати з ОСОБА_3 . З мамою спілкувалася давно. За час перебування у ОСОБА_3 , мати жодного разу не приходила.
В даному судовому засіданні було оголошено перерву до 25.05.2026 для повторного виклику відповідача.
В судове засідання 25.05.2026 учасник справи не з`явились.
Так, 25.05.2026 судом отримано заяву від сторони позивача, зареєстрована за вх. № 33442, в якій просили позов задовольнити в повному обсязі та розглянути справу за відсутності представника позивача. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечують.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання 25.05.2026 не з`явилась, судом здійснювалися направлення кореспонденції, однак, жодного разу відповідач не отримувала її, на адресу суду поверталися поштові конверти, в яких причина повернення зазначена адресат відсутній та за закінченням терміну зберігання ( здійснювався виклик за фактичним місцем проживання ).
Здійснювалися судом і оголошення про виклик відповідача у відповідності до вимог ч. 10 ст. 187 ЦПК України.
Крім того, в справі міститься і Телефонограма № 1 від 03.04.2026, якою повідомлено відповідача ОСОБА_2 про розгляд справи 25.05.2026, в якій остання є відповідачем щодо позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів.
Отже, відповідач була обізнаною про дату, час та місце слухання справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.
ЄСПЛ у своїх рішеннях у справах «Осман проти Сполученого Королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року зазначив, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду, за своєю природою, потребує регулювання з боку держави.
Відповідно до пунктів другого та шостого частини другої статті 43, частини першої статті 44 ЦПК України, учасники справи та їх представники зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії встановлені судом та добросовісно користуватися своїми процесуальним правами.
З урахуванням того, що відповідач не отримує кореспонденцію з суду, відповідач ОСОБА_2 повідомлена про дату, час та місце слухання справи, про що складена телефонограма, відповідачу було відомо про наявність на розгляді в суді даної цивільної справи про позбавлення її батьківських прав, вона повинна ( зобов`язана ) з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, та оскільки від останньої не надходило жодних заяв та клопотань, в тому числі відзиву на позовну заяву, суд визнав можливим проведення судового засідання за відсутності відповідача, враховуючи таку поведінку останньої, а також враховуючи строки розгляду ( позивач в листопаді місяці 2025 звернувся з даним позовом до суду ).
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
В свою чергу, сторона позивача скористувався вимогами ч. 3 ст. 211 ЦПК України.
Тому, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності учасників справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.
В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».
Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Заяв та клопотань з боку відповідача на адресу суду не надходило, як і не надходило відзиву на позовну заяву позивача.
Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки, належним чином повідомлена відповідач ОСОБА_2 не з`явилась в судове засідання, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового розгляду у відповідності до вимог ЦПК України, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надала відзив і стороною позивача не заперечувалося проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд.
25 травня 2026 року судом було ухвалено проводити розгляд справи в заочному порядку.
Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Оскільки учасники судового розгляду в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини.
Так, згідно наявного в матеріалах справи повторного свідоцтва про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками останньої вказані ОСОБА_6 та ОСОБА_2 ( а. с. 5 ).
Вказане свідоцтво серії НОМЕР_1 , видане 13 листопада 2025 року Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, актовий запис № 1514.
Встановлено, що 10 листопада 2025 року до служби у справах дітей Білоцерківської міської ради від Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області надійшло повідомлення про загрозу життю та здоров`ю малолітній дитині ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , де службою у справах дітей Білоцерківської міської ради негайно після отримання вказаного повідомлення разом із представниками Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області та Білоцерківського міського центру соціальних служб було проведено оцінку рівня безпеки дитини за адресою: АДРЕСА_1 ( а. с. 8-12).
В зазначеному Акті вказано, що мати дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мала ознаки наркотичного сп`яніння. У квартирі, де проживає родина, відсутні належні житлово-побутові умови для проживання та розвитку дитини, санітарно-гігієнічний стан помешкання не відповідає нормам, брудно, розкидані речі, стоїть сморід, відключено за борги електроенергію, мати дитини не працює.
За результатами проведення оцінки рівня безпеки дитини представники комісії із числа вищезазначених установ, які проводили оцінку рівня безпеки дитини, дійшли висновку про негайне відібрання малолітньої у її матері, оскільки подальше перебування дівчинки в таких умовах є загрозливим для її життя та здоров`я, тому представниками комісії були вжиті невідкладні заходи для забезпечення безпеки дитини, її медичного обстеження.
На підставі наказу служби у справах дітей Білоцерківської міської ради від 10 листопада 2025 року № 195 «Про передачу малолітньої ОСОБА_1 до сім`ї патронатного вихователя ОСОБА_3 » тимчасово влаштовано в сім`ю патронатного вихователя ( а. с. 13 ) та міститься Акт про факт передачі дитини від 10.11.2025 ( а. с. 14 ).
На підставі рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 11 листопада 2025 року № 856 «Про негайне відібрання малолітньої дитини у матері та захист її особистих прав», дочка відібрана у відповідача ( а. с. 15 ).
Відомості про батька дитини записані відповідно частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, про що свідчить Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька ( а. с. 7 ).
Згідно з вироками Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2025 року ( справа № 357/4138/25 ) та від 14 жовтня 2025 року (справа 357/9892/25 ), відповідач ОСОБА_2 визнавалася винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 309 та частиною 2 статті 309 Кримінального кодексу України (незаконне придбання та зберігання психотропних речовин без мети збуту) ( а. с. 16-17, 18-20 ).
Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 25 листопада 2025 року за № 894, влаштовано малолітню дитину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до сім`ї патронатного вихователя ОСОБА_3 строком не більше як на три місяці з дати, зазначеної в акті про факт передачі дитини ( а. с. 43 ).
Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 24 лютого 2026 року за № 131, орган опіки та піклування - виконавчий комітет міської ради дійшов висновку, що ОСОБА_2 в порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання малолітньої дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що є правовою підставою для позбавлення її батьківських прав. Позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо її малолітньої дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини ( а. с. 51 ).
Враховуючи ту обставину, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, позивач, служба у справах дітей БМР просить суд позбавити останню батьківських прав відносно її малолітньої доньки.
Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років ( ч. 1 ст. 165 СК України ).
Згідно з пунктом 7 Порядку забезпечення соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі таких, які постраждали від жорстокого поводження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2020 року № 585 (зі змінами), координацію діяльності щодо виявлення та захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, а також безпосереднє ведення їх справ здійснюють служби у справах дітей районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, сільських, селищних рад об`єднаних територіальних громад. 
Статтею 4 Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей» визначено, що одними із основних завдань служби у справах дітей є проведення роботи з соціально-правового захисту дітей, запобігання їх бездоглядності, вжиття заходів для соціального захисту дітей.
Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по виханню дитини.
Відповідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Таке рішення має бути прийнято з метою захисту інтересів дитини, яка фактично позбавлена батьківського піклування.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року ( справа № 631/2406/15-ц провадження № 61-36905св18 ).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
Водночас, відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, будучи повідомленою та обізнаною про наявність на розгляді в суді даної цивільної справи щодо позбавлення її батьківських прав відносно її малолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жодних заяв та клопотань від останньої на адресу суду не надходило, як і не надходило відзиву на позовну заяву позивача, тобто, саме таким чином розпорядилась своїми правами. Зазначене свідчить про байдужість відповідача.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Як зазначено судом вище та встановлено, відповідач неодноразово притягувалася до кримінальної відповідальності за ст. 309 КК України. 
Отже, через вживання чи зберігання речовин мати свідомо не виконує батьківські обов`язки (не дбає про здоров`я, харчування, розвиток та навчання дитини), що становить загрозу життю та здоров`ю дитини, оскільки такий спосіб життя матері становить небезпеку для дитини (наприклад, зберігання наркотиків у місці проживання дитини, антисанітарія, присутність сторонніх осіб).
Всі наведені вище факти, як кожен окремо так в сукупності, свідчать проте, що відповідач свідомо ухиляється від покладеного на неї обов`язку по вихованню своєї дитини, не піклується про фізичний і духовний її розвиток, не відвідує, не надає матеріальної допомоги на її утримання, не приймає участь в її житті, тощо. 
Зазначене було підтверджено в судовому засіданні і свідком ОСОБА_3 , яка повідомила, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 перебуває в неї під патронатом та за 4 місяці, що дитина перебуває в неї, мати жодного разу не телефонувала, не приходила, не допомагала та не цікавилася дитиною. Мати не приймала участь та не збирала дитину до першого класу. 
Підтвердила зазначеному і сама дитина ОСОБА_1 , думка якої була вислухана в судовому засіданні.
СК України (ст. 171), Закон України «Про охорону дитинства (ст. 9), Конвенція про права дитини від 20.11.1989 року та інші нормативно-правові акти гарантують дитині право бути вислуханою під час судових чи адміністративних розглядів з питань, що стосуються її особисто у разі, коли вона досягла такого рівня розвитку, що дозволяє їй сформулювати власні погляди та висловити їх (в кожній справі суддя приймає рішення щодо цього питання враховуючи індивідуальні об`єктивні та суб`єктивні фактори).
З`ясування думки дитини у цивільному процесі можна визначити як загальний процес (сукупність дій суду), що спрямовані на реалізацію гарантованого законом права дитини бути вислуханою під час судових чи адміністративних розглядів з питань, що стосуються її особисто у разі, коли вона досягла такого рівня розвитку, що дозволяє їй сформулювати власні погляди та висловити їх. Відсутня чітка регламентація процедури здійснення з`ясування думки дитини судом, у зв`язку з чим, залежно від обставин конкретної справи таке з`ясування може здійснюватись за допомогою різних методів (наприклад, думка дитини може відображатись у письмових доказах (висновках психологічних досліджень, висновках органів опіки та піклування, письмових зверненнях дитини до суду, тощо); електронних доказах (відео, аудіо зверненнях до суду, повідомленнях у соціальних мережах, тощо); висновках психологічної експертизи, психологічного обстеження; показаннях дитини (особисто в залі судового засідання, за допомогою відео конференції)).
Національне законодавство також відображає принцип пріоритетності прав та інтересів дитини, зокрема, статтею 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
При цьому Закон України «Про охорону дитинства» визначає, що забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
Згідно із статтею 3 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Україною 03 серпня 2006 року, (далі - Європейська конвенція) дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами, використання яких вона може вимагати: a) отримувати всю відповідну інформацію; b) отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; c) бути поінформованою про можливі наслідки реалізації цих думок та про можливі наслідки будь-якого рішення.
У статті 6 «Порядок прийняття рішення» Європейської конвенції визначено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, і приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною.
З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.
На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 640/15771/19.
У контексті віку дитини при її опитуванні ВС у постанові від 25 березня 2019 року у справі № 165/2240/16-ц (провадження № 61-29942св18) зауважив, що при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини надається належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Аналогічної позиції притримується і судова практика. Зокрема, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №357/17852/15-ц визначено, що: «Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Згідно з вимогами статті 171 Сімейного кодексу України - дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
За наведених вище підстав суд прийшов до переконання, що відповідач по справі, в порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства ухиляється від виконання батьківських обов`язків, що є правовою підставою для позбавлення її батьківських прав.
В судовому засіданні встановлено відсутність об`єктивних підстав, які б зумовлювали таку неналежну поведінку матері по відношенню до своєї дитини, тому суд приходить до переконання, що інші заходи впливу на відповідача, окрім позбавлення її батьківських прав, будуть недостатніми, а позбавлення відповідача батьківських прав буде відповідати в першу чергу саме інтересам самої дитини.
Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте у цій справі з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, а також із встановлених обставин на підставі досліджених та оцінених доказів у справі, які вказують на нехтування матір`ю своїми батьківськими обов`язками, є всі підстави щодо позбавлення відповідача батьківських прав.
Питання щодо можливості позбавлення батьківських прав вирішувалось також Верховним Судом у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 638/1496/17-ц (провадження № 61-35874св18), від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 (провадження № 61-2861св20), від 16 червня 2021 року у справі № 315/1279/19 (провадження № 61-3821св21).
У постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18) зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У постанові Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 296/7848/16-ц (провадження № 61-43695св18) зазначено, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено про те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц.
При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, чим створює загрозу для дитини.
При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батька (матері) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17).
Судом під час розгляду справи не було встановлено, що відповідач має бажання спілкуватися і приймати участь у вихованні своєї доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
З урахуванням вищенаведеного, суд вважає необхідним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо її малолітньої дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , враховуючи інтереси дитини та відповідно погоджується з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.
Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 169 Сімейного кодексу України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті суд при поновленні батьківських прав перевіряє наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини.
Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею.
Аналогічна правова позиція мститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2021 року у справі № 331/8310/15, провадження № 61-4879св20.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей.
Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.
Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини ( аліменти ) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або в твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. 
Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення, тощо.
Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Частиною 1 статті 183 СК України частка заробітку ( доходу ) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
На підставі ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджується за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. 
Законом не передбачено звільнення платника аліментів від зобов`язання щомісячної сплати аліментів на утримання дитини в разі втрати роботи чи перебуванні в статусі безробітного.
Отже, нормами чинного законодавства визначено, що відсутність доходів не знімає з боржника обов`язки по сплаті аліментів.
До того ж, факт відсутності можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє від обов`язку по утриманню дитини.
Вказаної позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23 грудня 2019 року у справі № 344/10971/16-ц, провадження № 61-46794св18.
Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. 
Враховуючі матеріальне становище дитини, матеріальне становище відповідача, суд вважає необхідним стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на утримання її малолітньої дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини від усіх її доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви ( 19.11.2025 ) і до досягнення дитиною повноліття.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.
Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.
Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України «Про судовий збір»).
Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, що беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з розглядом справи і рішенням, а у випадках звільнення від сплати цих людей - це витрати держави, яку воно несе у зв`язку з рішенням конкретної справи.
Відповідно до пункту 14 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб.
Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Відповідно до п. 1 ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.
Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» визначено ставки судового збору, розмір яких, з урахуванням прожиткового мінімуму, з 01.01.2025 ( на день подачі позову ) становить: позовної заяви немайнового характеру, яка подана: фізичною особою становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб - 1 211,20 гривень; позовної заяви майнового характеру, яка подана: фізичною особою або фізичною особою - підприємцем (ФОП) - 1% ціни позову, але не менше 1 211,20 гривень (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та не більше 15140 гривень (5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб).
Якщо в позові об`єднано дві і більше вимоги, судовий збір сплачується за кожну вимогу окремо.
Постанова Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у справі № 758/5118/21 (провадження № 61-5554сво23).
Як вбачається з позовних вимог позивача, позовні вимоги останнього складаються з двох вимог, позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд врахує, що за подання позову немайнового характеру особою сплачується судовий збір у розмірі 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно до Закону України "Про судовий збір", що складає 1 211,20 гривень та оскільки позивача звільнено від сплати судових витрат щодо вимоги про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів з відповідача стягуються судові витрати у розмірі судового збору визначено державою для розгляду справ даної категорії - 1 211,20 гривень ( за кожну вимогу ), а всього 2 422,40 гривень.
Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.
Одночасно суд роз`яснює, що відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.
В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 288 ЦПК України позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 150, 155, 164, 165, 166, 180-183, 191 СК України, ст. ст. 2, 5, 12, 19, 27, 28, 43, 44, 76, 77, 81, 89, 128, 131, 141, 187, 211, 247, 263-265, 273, 280-289, 430 ЦПК України, ч. 2 ст. 51 Конституції України, п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», Законом України «Про охорону дитинства», Законом України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», Законом України "Про судовий збір", суд, 

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, - задовольнити.
Позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо її малолітньої дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на утримання її малолітньої дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини від усіх її доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19.11.2025 і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 2 422,40 гривень ( дві тисячі чотириста двадцять дві гривні сорок копійок ).
Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. 
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення ( виклику ) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складання у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня. 
Позивач: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області ( адреса місцезнаходження: 09107, Київська область, м. Біла Церква, вул. П. Скоропадського, б. 8, ЄДРПОУ: 35615529 );
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( остання відома адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_4 , паспорт № НОМЕР_2 , орган, що видав 3210, дата видачі 31 серпня 2020 року, РНОКПП: НОМЕР_3 ).
Повне судове заочне рішення складено 25 травня 2026 року. 
Суддя    	О. І. Орєхов