КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 червня 2026 року справа №320/14253/25
Київський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Дудіна С.О., суддів Кушнової А.О., Шевченко А.В., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Національного банку України про визнання дій протиправними.
Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулися ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (далі по тексту також позивачі) з позовом до Національного банку України (далі по тексту також відповідач, НБУ), в якому просять суд:
- визнати протиправними дії відповідача відносно розкриття Державній податковій службі України інформації, що містить банківську таємницю, листом від 20.03.2024 №24-0006/21625/БТ, надісланим до ДПС України щодо значних обсягів переказів між рахунками фізичних осіб із використанням електронних платіжних засобів (р2р-платежів) у 2023 році відносно ОСОБА_1 ;
- визнати протиправними дії відповідача відносно розкриття Державній податковій службі України інформації, що містить банківську таємницю, листом від 20.03.2024 №24-0006/21625/БТ, надісланим до ДПС України щодо значних обсягів переказів між рахунками фізичних осіб із використанням електронних платіжних засобів (р2р-платежів) у 2023 році відносно ОСОБА_2 ;
- визнати протиправними дії відповідача відносно розкриття Державній податковій службі України інформації, що містить банківську таємницю, листом від 20.03.2024 №24-0006/21625/БТ, надісланим до ДПС України щодо значних обсягів переказів між рахунками фізичних осіб із використанням електронних платіжних засобів (р2р-платежів) у 2023 році відносно ОСОБА_3 ;
- визнати протиправними дії відповідача відносно розкриття Державній податковій службі України інформації, що містить банківську таємницю, листом від 20.03.2024 №24-0006/21625/БТ, надісланим до ДПС України щодо значних обсягів переказів між рахунками фізичних осіб із використанням електронних платіжних засобів (р2р-платежів) у 2023 році відносно ОСОБА_4 .
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачі зазначають, що з актів податкових перевірок їм стало відомо про використання податковими органами інформації, отриманої від ДПС України на підставі листа Національного банку України від 20.03.2024 №24-0006/21625/БТ. Зміст цієї інформації стосувався значних обсягів переказів між рахунками фізичних осіб з використанням електронних платіжних засобів, зокрема p2p-переказів за 2023 рік, у тому числі щодо позивачів.
Позивачі вважають, що відомості про рахунки клієнтів банків, операції за такими рахунками, обсяги прибуткових і видаткових операцій, рух коштів та інша інформація, отримана банком або Національним банком України у зв`язку з банківським обслуговуванням чи здійсненням банківського нагляду, охоплюються поняттям банківської таємниці у розумінні статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність».
На думку позивачів, така інформація могла бути розкрита лише у порядку та спосіб, прямо визначені законом, зокрема за наявності належного запиту уповноваженого органу в межах передбачених законом повноважень або на підставі судового рішення. Позивачі стверджують, що податковий орган не звертався до суду щодо надання дозволу на розкриття банківської таємниці стосовно них, а Національний банк України не підтвердив наявності судового рішення чи належного запиту, які б давали підстави для розкриття відповідних відомостей.
Окремо позивачі заперечують можливість застосування у спірних правовідносинах частини п`ятої статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» як самостійної та достатньої підстави для передання Державній податковій службі України інформації про обсяги операцій за рахунками фізичних осіб. На їхню думку, наведена норма не надає Національному банку України необмеженого права передавати податковому органу будь-яку інформацію, що містить банківську таємницю, зокрема інформацію про рух коштів та обсяги операцій за рахунками фізичних осіб.
Позивачі також посилаються на те, що раніше сам Національний банк України у своїх роз`ясненнях зазначав про відсутність у податкових органів права отримувати від банків інформацію про обороти та рух коштів за рахунками клієнтів поза процедурою, визначеною законом, зокрема без відповідного судового рішення. У зв`язку з цим позивачі вважають, що розкриття НБУ інформації на адресу ДПС України було здійснене з порушенням режиму банківської таємниці.
Таким чином, позиція позивачів зводиться до того, що Національний банк України без належної правової підстави розкрив Державній податковій службі України інформацію про обсяги переказів та операцій за рахунками позивачів, яка становить банківську таємницю, чим порушив вимоги Закону України «Про банки і банківську діяльність» та права позивачів на збереження конфіденційності банківської інформації.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.07.2025 відкрито провадження у справі для її розгляду колегією суддів за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що під час здійснення покладених на нього законом функцій банківського регулювання, банківського нагляду та нагляду за діяльністю учасників платіжного ринку ним було проаналізовано операції фізичних осіб, зокрема за результатами опрацювання звернень Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей. За твердженням відповідача, у ході такого аналізу було виявлено схему обходження заборони здійснення платежів на користь осіб, які організовують або проводять азартні ігри на території України без відповідної ліцензії, з використанням електронних платіжних засобів, емітованих українськими банками.
Відповідач вказав, що Національним банком України було встановлено значні обсяги операцій поповнення рахунків фізичних осіб, електронні платіжні засоби яких, за висновком НБУ, використовувалися у зазначеній схемі. Такі обсяги, на думку відповідача, суттєво перевищували заплановані обсяги операцій, зазначені в опитувальниках та даних про фінансовий стан відповідних фізичних осіб.
Національний банк України послався на частину п`яту статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої НБУ має право розкривати органам державної влади інформацію, що становить банківську таємницю та була зібрана під час виконання ним своїх функцій, якщо така інформація може свідчити про правопорушення та/або використовуватися для запобігання, виявлення, припинення, розслідування правопорушень чи притягнення винних осіб до відповідальності.
З огляду на це відповідач стверджує, що листом від 20.03.2024 №24-0006/21625/БТ він правомірно надіслав до Державної податкової служби України зведену інформацію, отриману від банків під час здійснення безвиїзного банківського нагляду, щодо обсягів видаткових та прибуткових операцій за 2023 рік за рахунками фізичних осіб, стосовно яких було виявлено дані про використання їх електронних платіжних засобів у схемі здійснення платежів на користь осіб, які організовують або проводять азартні ігри без ліцензії, у тому числі щодо рахунків позивачів.
Окремо Національний банк України повідомив, що лист від 20.03.2024 №24-0006/21625/БТ не готувався на підставі запитів територіальних органів Державної податкової служби України, а був направлений НБУ самостійно в межах реалізації його функцій та повноважень.
Таким чином, позиція відповідача зводиться до того, що розкриття інформації, яка становить банківську таємницю, було здійснено НБУ не довільно, а в межах його законних повноважень, у зв`язку з виявленням інформації, яка, на думку відповідача, могла свідчити про можливі порушення податкового законодавства, а тому підстави для визнання оскаржуваних дій протиправними відсутні.
Відповідачем подано до суду клопотання про розгляд справи у закритому судовому засіданні, мотивоване недопущенням розголошення охоронюваної законом інформації, з посиланням на положення статей 10, 44 КАС України
Позивачами, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , подано до суду заперечення на клопотання про розгляд справи у закритому судовому засіданні та додаткові пояснення, мотивовані тим, що саме лише бажання учасника процесу закрити судовий розгляд не може бути підставою для обмеження гласності судового процесу.
Позивачі зазначили, що з огляду на відсутність необхідності проведення судового засідання та відсутності заявлення клопотання відповідача про необхідність розгляду справи у судовому засіданні за участю сторін, та, як наслідок, відсутності ухвали суду щодо здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження або ухвали суду про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін, відсутні підстави для задоволення клопотання про розгляд справи у закритому судовому засіданні.
Розглянувши подане відповідачем клопотання про розгляд справи у закритому судовому засіданні, суд зазначає таке.
Відповідно до частин восьмої - дванадцятої статті 10 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи у закритому судовому засіданні проводиться у випадках, коли відкритий судовий розгляд може мати наслідком розголошення таємної чи іншої інформації, що охороняється законом, необхідності захисту особистого та сімейного життя людини, а також в інших випадках, визначених законом.
Про розгляд справи у закритому судовому засіданні постановляється ухвала. Суд ухвалою може оголосити судове засідання закритим повністю або оголосити закритою його частину.
Розгляд справи та вчинення окремих процесуальних дій у закритому судовому засіданні проводиться з додержанням правил здійснення адміністративного судочинства. Під час такого розгляду можуть бути присутні лише учасники справи, а в разі необхідності - свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі. Суд попереджає зазначених осіб про обов`язок не розголошувати інформацію, для забезпечення захисту якої розгляд справи або вчинення окремих процесуальних дій відбуваються в закритому судовому засіданні.
Використання систем відеоконференц-зв`язку та транслювання перебігу судового засідання в мережі Інтернет у закритому судовому засіданні не допускається.
Якщо під час закритого судового засідання буде встановлено, що інформація, для забезпечення нерозголошення якої розгляд справи або вчинення окремих процесуальних дій відбувалися в закритому судовому засіданні, вже є публічно доступною або обмеження доступу до інформації є безпідставним чи не відповідає закону, суд постановляє ухвалу про подальший розгляд справи у відкритому судовому засіданні.
Таким чином, положення Кодексу адміністративного судочинства України передбачають можливість проведення судового засідання в закритому режимі, передумовою чого, відповідно, є призначення розгляду справи у відкритому судовому засіданні. 
Водночас, суд звертає увагу на те, що ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.07.2025 провадження у даній справі відкрито для її розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, тобто у порядку письмового провадження.
Відповідно до пункту 10 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, наведене свідчить про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача, оскільки судові засідання у даній справі не проводяться (ані у відкритому, ані у закритому режимі). 
Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
у с т а н о в и в:
Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області проведено документальні позапланові невиїзні перевірки з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства фізичними особами - платниками податків ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 за період з 01.01.2023 по 31.12.2023, за результатами яких складено акти перевірки від 18.11.2024 №3579/04-36-24-09/НОМЕР_4, від 06.08.2024 №2216/04-36-24-09/ НОМЕР_1 , від 03.09.2024 №2503/04-36-24-08/ НОМЕР_2 , від 16.09.2024 №46059/10-36-24-05/ НОМЕР_3 відповідно.
В означених актах перевірки вказано, що до ГУ ДПС надійшла інформація від ДПС України, яку отримано від НБУ листом від 20.03.2024 №24-0006/21625/БТ про надходження грошових переказів у значних розмірах із використанням реквізитів ЕПЗ (р2р-платежі) на рахунок, зокрема, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .
Листом НБУ від 05.02.2025 №24-0008/9272 на запит представника ОСОБА_1 стосовно надання інформації та документів щодо розкриття НБУ Державній податковій службі України інформації, яка містить банківську таємницю, стосовно ОСОБА_1 повідомлено про наявність у Національного банку України права розкривати органам державної влади інформацію, що становить банківську таємницю, та зібрану під час виконання ним його функцій, якщо така інформація може свідчити про правопорушення та/або використовуватися для запобігання, виявлення, припинення, розслідування правопорушень, притягнення винних осіб до відповідальності за їх вчинення, про що зазначено у статті 62-2 Закону України «Про банки та банківську діяльність».
Також представнику позивача повідомлено, що до НБУ не надходив запит від ДПС України, на підставі якого підготовлено лист НБУ від 20.03.2024 №24-0006/21625/БТ.
З листа НБУ від 20.03.2024 №24-0006/21625/БТ, адресованого ДПС України, вбачається, що відповідач за результатами нагляду за діяльністю банків та надавачів платіжних послуг, а також аналізу операцій клієнтів фізичних осіб, які використовують електронні платіжні засоби (далі - ЕПЗ), емітовані українськими банками, виявив значні обсяги операцій поповнення рахунків фізичних осіб, ЕПЗ яких використовувались у схемі здійснення платежів на користь осіб, які організовують, проводять азартні ігри без відповідної ліцензії, що суттєво перевищували заплановані обсяги операцій, зазначені в опитувальниках та даних про фінансовий стан таких фізичних осіб.
Виявлена інформація може свідчити про наявні факти порушення податкового законодавства в аспекті ухилення від сплати податків.
Під час нагляду за надавачами платіжних послуг, а також аналізу операцій фізичних осіб, проведеного, у тому числі за результатами опрацювання звернень Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей, виявлено схему обходження заборони здійснення платежів на користь осіб, які організовують, проводять азартні ігри на території України без відповідної ліцензії на вебсайтах або які надають послуги щодо доступу до таких азартних ігор з використанням ЕПЗ, емітованих українськими банками.
З огляду на отриману інформацію, що може свідчити про правопорушення та/або використання для запобігання, виявлення, припинення, розслідування правопорушень, притягнення винних осіб до відповідальності за їх вчинення, надано додаток до цього листа з переліком фізичних осіб та загальними обсягами оборотів за 2023 рік, ЕПЗ яких брали участь у схемі обходження заборони здійснення платежів на користь осіб, які організовують, проводять азартні ігри на території України без відповідної ліцензії.
Згідно з витягом з додатку до означеного листа серед переліку осіб, ЕПЗ яких брали участь у схемі обходження заборони здійснення платежів на користь осіб, які організовують, проводять азартні ігри на території України без відповідної ліцензії, вказані позивачі.
Не погоджуючись з правомірністю вчинення відповідачем дій з розкриття інформації відносно позивачів, яка містить банківську таємницю, позивачі звернулися з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків визначає Закон України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-III (далі по тексту також - Закон №2121-ІІІ), метою якого є правове забезпечення захисту законних інтересів вкладників та інших клієнтів банків, сталого розвитку і стабільності банківської системи, а також створення сприятливих умов для розвитку економіки України і належного конкурентного середовища на фінансовому ринку.
Відповідно до статті 60 Закону №2121-ІІІ інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк є банківською таємницею.
Банківською таємницею, зокрема, є:
1) відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України;
2) інформація про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта, вчинені ним правочини;
3) фінансово-економічний стан клієнтів;
4) інформація про організацію та здійснення охорони банку та осіб, які перебувають у приміщеннях банку;
5) інформація про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності;
6) відомості стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація;
7) інформація щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню;
8) коди, що використовуються банками для захисту інформації;
9) інформація про фізичну особу, яка має намір укласти договір про споживчий кредит, отримана під час оцінки її кредитоспроможності;
10) інформація про організацію та здійснення інкасації коштів та/або перевезення валютних цінностей;
11) інформація про банки чи клієнтів банків, що збирається від банків під час здійснення банківського нагляду, валютного нагляду, нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, оверсайту платіжної інфраструктури, а також нагляду у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення;
12) інформація про банки чи клієнтів банків, отримана Національним банком України відповідно до міжнародного договору або за принципом взаємності від органу банківського нагляду іншої держави;
13) рішення Національного банку України про застосування заходів впливу, крім рішень про накладення штрафів, про віднесення банку до категорії неплатоспроможних, про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.
Положення частин першої і другої цієї статті не поширюються:
на інформацію, що підлягає обов`язковому опублікуванню. Перелік інформації, що підлягає обов`язковому опублікуванню, встановлюється Національним банком України;
на відомості про боржників, які є пов`язаними з банком особами, що прострочили виконання зобов`язань (за основною сумою та процентами) перед банком на строк понад 180 днів, а також про вимоги банків до таких боржників, а щодо банку, процедура ліквідації якого розпочата відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», - на відомості про всіх боржників, які, за даними бухгалтерського обліку банку, прострочили виконання зобов`язань (за основною сумою та процентами) перед таким банком незалежно від строку прострочення.
Інформація з системи депозитарного обліку, що знаходиться у володінні Національного банку України та банків як учасників депозитарної системи України, не є банківською таємницею. Розкриття та захист інформації, що міститься в системі депозитарного обліку, здійснюється Національним банком України та банками на підставі та в порядку, встановлених законом про депозитарну систему України.
Національний банк України видає нормативно-правові акти з питань зберігання, захисту, використання та розкриття інформації, що становить банківську таємницю, та надає роз`яснення щодо застосування таких актів.
Положення інших законів України щодо обсягу та порядку розкриття інформації, що становить банківську таємницю, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.
Згідно з частинами першою, шостою статті 62 Закону №2121-ІІІ банки та Національний банк України зобов`язані забезпечувати збереження банківської таємниці шляхом:
1) обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю;
2) організації спеціального діловодства з документами, що містять банківську таємницю;
3) застосування технічних засобів для запобігання несанкціонованому доступу до електронних та інших носіїв інформації;
4) застосування застережень щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення у договорах і угодах між банком і клієнтом.
Обмеження щодо отримання інформації, що становить банківську таємницю, передбачені статтями 62 і 62-2 цього Закону, не поширюються на службовців Національного банку України або уповноважених Національним банком України осіб, які в межах повноважень, наданих законом, здійснюють функції банківського нагляду, валютного нагляду, нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, оверсайту платіжної інфраструктури, нагляду на ринках небанківських фінансових послуг, захисту прав споживачів фінансових послуг, а також нагляду у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.
Порядок розкриття банківської таємниці Національним банком України визначений статтею 62-2 Закону №2121-ІІІ, частиною першою якої передбачено, що інформація щодо юридичних та фізичних осіб, що становить банківську таємницю, розкривається Національним банком України у встановленому ним порядку:
1) на запит відповідної фізичної особи;
2) на запит відповідної юридичної особи щодо інформації про таку особу, яка міститься в документах, переданих Національному банку України на зберігання Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відповідно до статті 52-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;
3) за рішенням суду.
Водночас, за приписами частини п`ятої статті 62-2 Закону №2121-ІІІ Національний банк України має право розкривати органам державної влади інформацію, що становить банківську таємницю та зібрану під час виконання ним його функцій, якщо така інформація може свідчити про правопорушення та/або використовуватися для запобігання, виявлення, припинення, розслідування правопорушень, притягнення винних осіб до відповідальності за їх вчинення.
Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що для її застосування мають бути наявні такі умови: 
- інформація повинна становити банківську таємницю; 
- така інформація має бути зібрана Національним банком України під час виконання ним його функцій; 
- одержувачем інформації має бути орган державної влади; 
- інформація повинна мати потенційну релевантність для запобігання, виявлення, припинення, розслідування правопорушень або притягнення винних осіб до відповідальності, тобто може свідчити про правопорушення чи бути використаною для відповідних цілей.
Законодавець використав у частині п`ятій статті 62-2 Закону №2121-ІІІ формулювання «може свідчити про правопорушення» та/або «може використовуватися». Це означає, що на момент передання інформації Національний банк України не зобов`язаний встановити факт правопорушення у процесуальному розумінні, довести вину конкретної особи або підтвердити склад податкового чи іншого правопорушення. Достатнім є наявність обґрунтованих даних, які в межах функціональної оцінки відповідача мають потенційну ознаку правопорушення або можуть бути використані компетентним органом для його перевірки.
Інше тлумачення фактично позбавляло б частину п`яту статті 62-2 Закону №2121-ІІІ самостійного значення, оскільки вимагало б від Національного банку України виконання функцій органу досудового розслідування, суду або контролюючого органу, що не відповідає ані змісту цієї норми, ані функціям відповідача.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що у листі від 20.03.2024 №24-0006/21625/БТ, адресованому ДПС України, відповідач повідомив, що за результатами нагляду за діяльністю банків та надавачів платіжних послуг, а також аналізу операцій клієнтів фізичних осіб, які використовують електронні платіжні засоби (далі - ЕПЗ), емітовані українськими банками, виявив значні обсяги операцій поповнення рахунків фізичних осіб, ЕПЗ яких використовувались у схемі здійснення платежів на користь осіб, які організовують, проводять азартні ігри без відповідної ліцензії, що суттєво перевищували заплановані обсяги операцій, зазначені в опитувальниках та даних про фінансовий стан таких фізичних осіб.
В означеному листі відповідача зазначив, що виявлена інформація може свідчити про наявні факти порушення податкового законодавства в аспекті ухилення від сплати податків, а тому, керуючись вищевказаною частиною п`ятою статті 62-2 Закону №2121-ІІІ, НБУ з метою запобігання, припинення, проведення обґрунтованого розслідування порушень та притягнення винних осіб до відповідальності за їх вчинення повідомив про виявлену схему обходження заборони здійснення платежів на користь осіб, які організовують, проводять азартні ігри на території України без відповідної ліцензії на веб-сайтах або які надають послуги щодо доступу до таких азартних ігор з використанням ЕПЗ, емітованих українськими банками.
В листі описані факти, встановлені Нацбанком за результатом виконання ним наглядових функцій, описані ознаки однотипної аномальної поведінки при використанні реквізитів ЕПЗ, з огляду на що був зроблений висновок про можливі правопорушення, що потребує притягнення винних осіб до відповідальності.
За таких обставин, суд вважає, що у спірних правовідносинах відповідачем було дотримано визначені частиною п`ятою статті 62-2 Закону №2121-ІІІ передумови для розкриття органам державної влади інформації, що становить банківську таємницю, оскільки:
- інформація про дебетові та кредитові обороти за рахунками позивачів є банківською таємницею, що не заперечується відповідачем;
- матеріали справи підтверджують, що ця інформація була зібрана Національним банком України під час здійснення ним функцій банківського нагляду та нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг;
- інформацію передано Державній податковій службі України, тобто органу державної влади, на який покладено функції з реалізації державної податкової політики, адміністрування та контролю за додержанням податкового законодавства;
- Національний банк України у вищевказаному листі навів не абстрактне припущення, а конкретні обставини, які, на його думку, могли свідчити про можливі правопорушення: виявлення схеми обходження заборони платежів на користь осіб, які організовують або проводять азартні ігри без відповідної ліцензії; використання електронних платіжних засобів фізичних осіб у цій схемі; значні обсяги поповнення рахунків; невідповідність таких обсягів даним, зазначеним у клієнтських опитувальниках та відомостях про фінансовий стан; аномальна інтенсивність p2p-переказів; потенційний зв`язок виявленої інформації з можливим ухиленням від сплати податків.
Суд вважає, що наведені обставини є достатніми для висновку про існування передбаченої частиною п`ятою статті 62-2 Закону №2121-ІІІ правової підстави для передання інформації Державній податковій службі України. 
Доводи позивачів про необхідність попереднього отримання судового рішення ґрунтуються на неправильному розумінні ними двох різних правових режимів: розкриття банківської таємниці банками на запит уповноважених суб`єктів та розкриття банківської таємниці Національним банком України у межах спеціального повноваження, передбаченого статтею 62-2 Закону №2121-ІІІ.
Стаття 62 Закону №2121-ІІІ регулює випадки, коли інформація, що становить банківську таємницю, розкривається саме банками. Натомість у цій справі інформацію було передано не банком на запит Державної податкової служби України, а Національним банком України, який до моменту її передання вже володів нею у зв`язку з виконанням власних наглядових функцій. Саме тому правові підстави для застосування до спірних правовідносин правил, які визначають порядок одержання податковим органом банківської інформації безпосередньо від банку, відсутні.
Посилання позивачів на постанови Верховного Суду у справах, у яких контролюючі органи зверталися до суду із заявами про розкриття банками інформації, що містить банківську таємницю, не спростовують цього висновку. 
Так, у постанові Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 686/17917/21 суд касаційної інстанції оцінював підстави для розкриття банком у судовому порядку інформації на користь контролюючого органу та виходив з необхідності обґрунтування неможливості проведення перевірки чи наявності іншої об`єктивної потреби у доступі до такої інформації. Подібний підхід відображено також у постанові Верховного Суду від 13.06.2023 у справі № 752/18344/21.
Однак наведені правові висновки не є релевантними до обставин даної справи, оскільки стосуються іншої ситуації - розкриття у судовому порядку банківської таємниці банком за заявою контролюючого органу. 
Суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04.09.2024 у справі № 757/53921/23-ц, відповідно до якого розкриття банківської таємниці як правомірна правова дія може відбуватися виключно на підставах та у порядку, передбачених законом, а коло суб`єктів, які мають право на отримання такої інформації, визначається законом. 
Саме з цього критерію суд і виходить у цій справі: законною підставою для дій Національного банку України є не стаття 62 Закону №2121-ІІІ, а спеціальна норма цього ж нормативно-правового акта - частина п`ята статті 62-2.
Суд вважає безпідставним аргумент позивачів про те, що відсутність запиту Державної податкової служби України або її територіальних органів свідчить про незаконність дій відповідача. Так, частина п`ята статті 62-2 Закону №2121-ІІІ не ставить право Національного банку України на розкриття інформації у залежність від наявності попереднього запиту органу державної влади, оскільки зміст цієї норми передбачає можливість розкриття інформації Національним банком України з власної ініціативи за наявності визначених законом умов.
Так само непереконливими є твердження позивачів про те, що відповідач мав отримати судове рішення до направлення спірного листа. Необхідність судового рішення передбачена для окремих випадків розкриття банківської таємниці, зокрема у правовідносинах, коли відповідний орган звертається по таку інформацію до банку, а закон вимагає судового контролю. У свою чергу, частина п`ята статті 62-2 Закону №2121-ІІІ є самостійною нормою прямої дії, яка не містить вимоги про попереднє отримання Національним банком України судового дозволу для передання органу державної влади інформації, зібраної під час виконання ним його функцій та такої, що може свідчити про правопорушення.
Доводи позивачів про те, що Національний банк України у власних роз`ясненнях зазначав про необхідність наявності судового рішення для отримання податковими органами інформації про рух коштів за рахунками, суд оцінює критично. Такі роз`яснення не є нормативно-правовими актами; не стосуються правовідносин, врегульованих частиною п`ятою статті 62-2 Закону №2121-ІІІ; визначають порядок отримання податковими органами інформації безпосередньо від банків. Вони не можуть обмежувати спеціальне законодавче повноваження Національного банку України розкривати органам державної влади інформацію, зібрану під час виконання ним його функцій, якщо така інформація може свідчити про правопорушення або бути використаною для цілей, прямо визначених законом.
В аспекті оцінки пропорційності втручання у право позивачів на конфіденційність банківської інформації суд зазначає, що банківська таємниця та пов`язані з нею персональні дані становлять охоронюваний законом інтерес особи, однак такий інтерес не має абсолютного характеру та може бути обмежений на підставі закону для досягнення легітимної мети, зокрема запобігання правопорушенням, забезпечення економічного добробуту держави та ефективного функціонування системи податкового контролю.
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «M.N. and Others v. San Marino» від 07.07.2015 (заява № 28005/12) виходив з того, що банківські документи становлять персональні дані та їх отримання, копіювання або зберігання органами держави є втручанням у право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Разом з тим у практиці Європейського суду з прав людини визначальним є не сам факт доступу державного органу до банківської інформації, а наявність правової підстави, легітимної мети, достатніх гарантій від свавілля та пропорційності такого втручання.
У рішенні у справі «G.S.B. v. Switzerland» від 22.12.2015 (заява № 28601/11) Європейський суд з прав людини розглядав передання банківської інформації податковим органам іншої держави та не встановив порушення статті 8 Конвенції, з огляду на законну підставу такого передання, його зв`язок із податковими цілями та наявність належних гарантій. Наведений підхід підтверджує, що передання банківської інформації компетентним державним органам не є саме по собі несумісним із правом на повагу до приватного життя, якщо воно здійснюється відповідно до закону та є пропорційним поставленій меті.
У цій справі втручання мало законну підставу - частину п`яту статті 62-2 Закону №2121-ІІІ; переслідувало легітимну мету - передання компетентному органу інформації, яка могла свідчити про можливі порушення податкового законодавства; було здійснено не шляхом публічного поширення відомостей, а шляхом службового передання інформації органу державної влади; обсяг переданих відомостей був обмежений і містив зведені річні показники дебетового та кредитового оборотів, а не деталізований рух коштів із зазначенням контрагентів, призначення платежів або повної банківської виписки.
З огляду на це суд дійшов висновку, що втручання у сферу конфіденційності банківської інформації позивачів не було свавільним або надмірним. Передання інформації Державній податковій службі України відповідало меті, з якою Національному банку України надано відповідне повноваження, та не виходило за межі необхідного для реалізації цієї мети.
При цьому суд звертає увагу, що визнання правомірності передання Національним банком України інформації Державній податковій службі України не означає автоматичного підтвердження правомірності будь-яких подальших дій або рішень контролюючих органів щодо позивачів. У разі прийняття податкових повідомлень-рішень або вчинення інших індивідуальних актів контролюючих органів позивачі не позбавлені права оскаржувати такі акти в установленому законом порядку, у тому числі з доводами щодо належності, допустимості та достатності доказів, використаних контролюючим органом. Однак ці питання не є предметом розгляду в цій адміністративній справі.
За наведених обставин суд дійшов висновку, що у даній справі Національний банк України надав належне правове та фактичне обґрунтування правомірності спірних дій. 
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Враховуючи положення статті 139 КАС України у суду відсутні підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем витрати по сплаті судового збору.
На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Головуючий суддя Дудін С.О.

Судді Кушнова А. О.

Шевченко А. В.