Справа № 489/1775/26 
Провадження № 2/487/2252/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2026 року м. Миколаїв
Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Притуляк І.О., за участю секретаря судового засідання Янковець Г.А., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором
ВСТАНОВИВ:
07.04.2026 року відповідно до ухвали Інгульського районного суду м. Миколаєва від 05.03.2026 року до Заводського районного суду міста Миколаєва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, сформована в системі «Електронний суд».
Відповідно до позову представник ТОВ «Діджи Фінанс» - Романенко М.Е. просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором №200291893 від 09.06.2015 року в розмірі 38155,52 грн., з яких: сума заборгованості – 29154,24 грн.; сума інфляційних втрат – 6375 грн.; сума 3% річних – 2626,28 грн. Також просив стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 2662,40 грн., та 7000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
В обґрунтування позову зазначає, що 09.06.2015 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №200291893. Відповідно до умов кредитного договору банк надав позичальнику у користування кредитні кошти в розмірі 14850,76 грн., з встановленим строком користування з 09.06.2015 року по 09.06.2018 року, а відповідач зобов`язалась повернути отримані кошти у встановлений в кредитному договорі строк та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. 
У подальшому, 20.07.2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору №7_БМ від 20 липня 2020 року, укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту №GL16N618071, проведеного 15.06.2020 року.
Позивач зазначає, що банк, правонаступником якого є позивач, виконав свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, в той же час відповідач порушила умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами в повному обсязі та в узгоджений сторонами строк.
Станом на 21.01.2026 року загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором становить 29154,24 грн., з яких: 10086,81 грн. – заборгованість за кредитом; 19067,43 грн. – заборгованість за відсотками. Вказану суму заборгованості позивач просить стягнути з відповідача на його користь разом із сумою збитків з урахуванням 3% річних в розмірі 2626,28 грн. та сумою збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань в розмірі 6375 грн.
Зазначенні обставини слугували підставою для звернення до суду із зазначеним позовом.
Ухвалою суду від 16.04.2026 року відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

05.05.2026 року представником відповідача адвокатом Розніним В.А. подано відзив на позовну заяву, сформований в системі «Електронний суд», відповідно до якого у задоволенні позову просив відмовити. У випадку наявності підстав для задоволення позовних вимог по суті, просив застосувати наслідки спливу позовної давності до щомісячних платежів, строк виконання яких настав до 02.10.2017 року, та відмовити у задоволенні позову в цій частині. Також просив відмовити позивачу у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, а у разі задоволення позову – зменшити його до розумного, справедливого та співмірного розміру.
Зазначав, що позивач не надав належних первинних бухгалтерських документів (меморіального або видаткового касового ордера), які підтверджують фактичну видачу відповідачу кредитних коштів 09.06.2015 року. Надані позивачем банківські виписки починаються лише з 23.05.2016 року та не охоплюють момент виникнення кредитних правовідносин. 
Позивач не довів отримання відповідачем всієї суми 14850,76 грн. З Анкети-заяви вбачається, що бажана сума кредиту становила 11000 грн. Решта (3 850,76 грн.) – це додаткові послуги або страхування, щодо яких позивач не надав доказів їх фактичного перерахування третім особам та правомірності їх включення до тіла боргу.
Надані виписки свідчать, що станом на 03.04.2017 року за договором відображалося не первинне надання кредиту, а операція «оприбуткування залишку» на суму 10302,81 грн. за рішенням ФГВФО із зазначенням ТОВ «ФК «Плеяда». Того ж дня зафіксовано платіж 216,00 грн. Отже, виписка відображає бухгалтерський переоблік проблемного активу після іншої фінансової компанії, а не чисту історію кредиту. Також з виписки вбачається, що право вимоги за цим кредитом (операції від 27.07.2020 року) було відображене в обліку банку з оплатою 1,11 грн. (сплата за право вимоги) та списанням 29153,13 грн. (негативний результат (збиток) від продажу). Ці операції є внутрішнім бухгалтерським оформленням продажу активу за договором №7_БМ, а не реальними платежами відповідача чи доказами розміру її боргу.
При цьому, у позовній заяві позивач фактично визнає, що не має детального розрахунку з формулою нарахування боргу, оскільки відповідне програмне забезпечення йому не передавалося. Належний розрахунок заборгованості має містити вичерпні дані про нарахування по тілу кредиту та відсотках, періодичність сплати, застосовані ставки, усі здійснені платежі та порядок їх зарахування. Односторонній і неповний витяг з реєстру боржників є недостатнім доказом, який не дозволяє перевірити правильність формування боргу.
Звертав увагу, що позивач не надав суду жодних належних доказів щодо направлення відповідачу письмового повідомлення про відступлення права вимоги за Договором факторингу №7_БМ від 20.07.2020. Відповідно, у позивача відсутні законні підстави вимагати виконання зобов`язання та нараховувати штрафні санкції, 3% річних і інфляційні втрати.
Наголошував, що відповідно до умов договору, процентна ставка становить 0,0001 % річних, а в графіку платежів проценти зазначені як 0,00 грн. Навіть за умови нарахування процентів на всю суму 14850,76 грн. протягом усього 3-річного строку кредитування (з 09.06.2015 року по 09.06.2018 року), максимальна сума процентів становить лише приблизно 4 копійки. Заявлені 19067,43 грн. є не відсотками, а прихованою щомісячною комісією 3,99% (592,55 грн.). Велика Палата Верховного Суду (постанова від 13.07.2022 року у справі №363/1834/17) наголосила, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення справи, облік). Встановлення такої комісії порушує норми Закону України «Про захист прав споживачів», є несправедливою умовою та не підлягає стягненню як окрема послуга.
Більше того, у виписках наявні нарахування відсотків у 2019-2020 роках. Однак, право кредитодавця нараховувати договірні проценти припиняється після спливу строку кредитування, тобто після 09.06.2018 року. Усі нарахування доходів банку після цієї дати є незаконними.
Зазначав, що позивач нарахував штрафні санкції на суму 29154,24 грн. Оскільки ця база включає суму недоведених відсотків (які фактично є незаконною комісією), розрахунок 3% річних та інфляційних втрат є неправильним. При цьому, позивач у власному розрахунку довільно обрав період стягнення інфляційних та 3% річних не обґрунтувавши, чому розрахунок починається саме з лютого 2019 року, якщо строк кредитування сплив ще в червні 2018 року, і чому він зупиняється у лютому 2022 року.
Вказував на пропуск позивачем позовної давності. Перебіг строків, який зупинявся під час карантину (з 02.04.2020 року) та воєнного стану, був відновлений з 04.09.2025 року. Позов подано 03.03.2026 року. За такого, щодо всіх щомісячних платежів, строк внесення яких настав до 02.10.2017 року, позовна давність спливла повністю. За Графіком платежів це становить 27 із 36 платежів. Заміна кредитора у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ст.262 ЦК України). Обставини, пов`язані із судовими спорами між фінансовими установами або тривалим неодержанням позивачем кредитних справ, не є підставою для поновлення чи незастосування позовної давності. Новий кредитор набув право вимоги у 2020 році в тому стані, в якому воно існувало на момент відступлення, коли строки стягнення вже спливли.
Посилався на безпідставність вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу. Так. позовна заява сформована та підписана директором ТОВ «Діджи Фінанс»Романенком М.Е. в порядку самопредставництва юридичної особи. Позивач не надав суду ордера адвоката Міньковської А.В. на представництво інтересів клієнта саме у цій справі. Надані Акт від 09.01.2026 року та Детальний опис містять лише абстрактне формулювання "Підготовка позовної заяви...". У документах не зазначено прізвища відповідача чи номера договору, що унеможливлює доведення надання послуг саме в цій справі. До позову не додано платіжної інструкції чи банківської виписки про фактичну сплату позивачем 7000 грн. адвокатському бюро.
Також, відповідно до ст.134 ЦПК України представник відповідача надав попередній (орієнтовний) розмір судових витрат, які поніс та очікує понести відповідач, що складається з витрат на професійну правничу допомогу адвоката та становить 11723,32 грн. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК повідомляв, що докази розміру судових витрат на правничу допомогу (договір, акт, детальний опис робіт та докази оплати) будуть подані суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

До судового засідання представник позивача, не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у позовній заяві просив провести розгляд справи за його відсутності.
Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином. У відзиві на позовну заяву представник відповідача просив здійснювати розгляд справи без участі відповідача та її представника.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного:
Судом встановлено, що 09.06.2015 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, шляхом підписання заяви №200291893, зі змісту якого вбачається, що позичальнику на строк 1096 днів з 09.06.2015 року по 09.06.2018 року було надано кредитні кошти у сумі 14850,76 грн. зі сплатою 0,0001% річних та щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3.99%, починаючи з 1 місяця строку дії Кредитного договору та до закінчення строку його дії. (щомісячний платіж 1018 грн., останній платіж 984,56 грн.).
У цей же день ПАТ «Банк Михайлівський» ознайомив відповідача з графіком платежів до кредитного договору.
Відповідно до цього графіку на погашення тіла кредиту мало бути сплачено 14850,76 грн., на погашення комісії за обслуговування кредитної заборгованості 21331,80 грн., а також 360 грн. на погашення плати за підтвердження проведення платежу (послуга SMS сервісу). Крім того, одноразово мало бути сплачено комісію за видачу кредиту в розмірі 222,76 грн. та плату за надання довідки про відсутність заборгованості в розмірі 50 грн.
Сплата процентів за користування кредитом вказаним графіком платежів не передбачалася.
20 липня 2020 року ПАТ «Банк Михайлівський», від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, та ТОВ «Діджи Фінанс» уклали договір №7_БМ про відступлення права вимоги, за яким ПАТ «Банк Михайлівський» на підставі протоколу електронного аукціону від 15 червня 2020 року відступив ТОВ «Діджи Фінанс» право вимоги до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів та/або фізичних осіб, зазначених у Додатку №1 до цього договору, надалі за текстом Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)) та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки та/або договорами застави, з урахуванням всіх змін, доповнень та додатків до них, згідно з реєстром у додатку №1 до цього договору.
Сторони визначили, що Новий кредитор в день настання Відкладальної обставини відповідно до пункту 16.1 цього договору, але у будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього договору, набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів у розмірах, вказаних у Додатку №1 до цього договору, право вимагати сплати неустойки, пені, штрафів, передбачених основними договорами, право вимагати сплати сум, передбачених ст.625ЦК України (індекс інфляції, 3% річних), право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань тощо. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказано у Додатку №1 до цього Договору 
Згідно з платіжним дорученням №25 від 09.07.2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» сплатило ПАТ «Банк Михайлівський» на підставі протоколу електронного аукціону від 15.06.2020 року 5307308,39 грн. 
Факт набуття ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський» на підставі договору №7_БМ від 20 липня 2020 року, укладеного за результатами публічних торгів (аукціону) лоту №GL16N618071, проведеного 15.06.2020 року, підтверджується постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 року у справі №910/11298/16.
Так, постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 року апеляційну скаргу ТОВ «Діджи Фінанс» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 року у справі №910/11298/16 було задоволено. Рішення Господарського суду міста Києва від 04березня 2021 року у справі №910/11298/16 скасовано в частині немайнових вимог, з ухваленням нового рішення про задоволення позову ТОВ «Діджи Фінанс» у цій частині. Застосовано наслідки нікчемності договору факторингу від 19 травня 2016 року №1905, а саме: зобов`язано ТОВ «ФК «Плеяда» передати ТОВ «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від ПАТ «Банк Михайлівський» згідно з договором факторингу від 19 травня 2016 року №1905 та актів прийому-передачі від 20 травня 2016 року №1 і №2. Визнано відсутніми у ТОВ «ФК «Плеяда» будь-яких майнових прав (прав вимоги) до боржників, перелік яких зазначено у договорі факторингу від 19 травня 2016 року №1905, реєстрах прав вимог від 19 травня 2016 року № 1 та від 20 травня 2016 року №2 до цього договору та актах прийому-передачі від 20 травня 2016 року №1 і №2 до зазначеного договору факторингу. Визнано недійсним договір факторингу від 20 травня 2016 року №1, укладений між ТОВ «ФК «Плеяда» та ТОВ «ФК «Фагор». Зобов`язано ТОВ «ФК «Фагор» передати ТОВ «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від ПАТ «Банк Михайлівський» згідно з договором факторингу від 19 травня 2016 року №1905 та актів прийому-передачі до нього від 20 травня 2016 року №1 і №2. Визнано відсутніми у ТОВ «ФК «Фагор» будь-яких майнових прав (прав вимоги) до боржників, перелік яких зазначено у договорі факторингу від 19 травня 2016 року №1905, реєстрах прав вимог до нього від 19 травня 2016 року №1 та від 20 травня 2016 року №2, актах прийому-передачі від 20 травня 2016 року до зазначеного договору факторингу №1 і №2, та в договорі факторингу від 20 травня 2016 року №1 та додатках до нього
Відповідно до Реєстру договорів, права вимоги за якими відступлені та боржників за такими договорами (додаток №1 до договору №7_БМ про відступлення прав вимоги від 20.07.2020 року), який підписаний сторонами договору, до ТОВ «Діджи Фінанс» перейшло, зокрема, право вимоги за кредитним договором №200291893 від 09.06.2015 року на суму 29154,24 грн., що складається з заборгованості по тілу кредиту у сумі 10086,81 грн. та заборгованості по нарахованих відсотках у сумі 19067,43 грн.

Згідно із ч.ч.1.2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).
Частиною 1 статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
За змістом ч.2 ст.1056-1 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У відповідності до ст.536 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За ст..ст.512, 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва ; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ч.1 ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
З наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11.09.2019 року у справі №755/2284/16-ц, провадження №61-4685св19.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (за кредитним договором) можуть бути належними доказами щодо заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором.
До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16.09.2020 року у справі №200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц.
У п.3 ч.2 ст.129 Конституції України закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України) 
Згідно зі ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За такого, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження заборгованості та її розміру представник ТОВ «Діджи Фінанс» надав до суду копії: заяви (оферту) №200291893 від 09.05.2015 року, анкети №1541173 від 09.06.2015 року, довідки про умови кредитування та орієнтовну сукупність споживчого кредиту від 09.06.2015 року, договору добровільного страхування життя держателів платіжних карток ПАТ «Банк Михайлівський» №NSK200291893 від 09.06.2016 року, договору добровільного страхування майна фізичних осіб від 09.06.2015 року, договору добровільного страхування від нещасних випадків від 09.06.2015 року, договору №7_БМ про відступлення права вимоги від 20.07.2020 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс», витягу з реєстру боржників до договору факторингу №7_БМ від 20.07.020 року, платіжного доручення №25 від 09.07.2020 року щодо сплати суми фінансування за договором відступлення права вимоги №7_БМ, рішення Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 року по справі №910/11298/16 та виписки по особовим рахункам з 23.05.2016 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Між тим, доказів, які б підтверджували, що відповідачем були отримані кредитні кошти, розмір наданого кредиту, а також детального розрахунку заборгованості до суду позивачем не надано.
В позовній заяві представник позивача вказував на те, що ПАТ «Банк Михайлівський» відповідно до умов кредитного договору, надало ОСОБА_1 у користування кредитні кошти в розмірі 14850,76 грн., а відповідач зобов`язалась повернути отримані кошти у встановлений в кредитному договорі строк, та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.
Проте, позивачем не доведено належними доказами наявність та розмір заборгованості ОСОБА_1 як перед ПАТ «Банк Михайлівський» станом на 20.07.2020 року, так і перед новим кредитором ТОВ «Діджи Фінанс» за вказаним кредитним договором.
Як вбачається із матеріалів справи, на підтвердження розміру заборгованості представник позивача надав виписку по особовим рахунками за період з 23.05.2016 року по 27.07.2020 року, зокрема за рахунками № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 , сформовану з 23.05.2016 року, а не з часу укладення кредитного договору 09.06.2015 року, а тому з`ясувати суму наданого кредиту та дати початку строку кредитування є неможливим.
При цьому, у виписках зазначені номери рахунків, які не відповідають рахунку № НОМЕР_6 , вказаному у заяві (оферта) №200291893 від 09.06.2015 року.
Доказів того, що вказані у виписках рахунки належать саме відповідачу та відкриті на виконання кредитного договору №200291893 від 09.06.2015 року, матеріали справи не містять.
У зв`язку з цим в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази перерахування коштів ПАТ «Банк Михайлівський» на виконання умов кредитного договору №200291893 від 09.06.2015 року.
Відповідно до норм чинного законодавства необхідною умовою для констатації наявності заборгованості є не лише факт укладення відповідного договору, а й належне підтвердження факту перерахування (надання) кредитних коштів позичальнику. Без встановлення зазначеної обставини неможливо дійти висновку про виконання кредитором свого основного обов`язку з надання позичальнику кредитних коштів.
Згідно з положенням ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити проценти. Отже, саме факт надання кредитних коштів є істотною умовою виникнення відповідних правовідносин та підставою для виникнення у позичальника обов`язку щодо їх повернення.
За вказаних обставин та відповідно до змісту позову, дослідження судом доказів, які підтверджують рух грошових коштів та фактичне надання кредиту позичальнику входить до предмету доказування у даній справі.
Крім того, позивач зазначає про наявність у відповідача заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 19067,43 грн. при тому, що за умовами договору розмір процентної ставки становить 0,0001% річних, при тілі кредиту в розмірі 14850,76 грн. 
Разом з тим, позивачем до позову не надано детального розрахунку заборгованості, сформованого первісним кредитором, на момент укладення Договору про відступлення прав вимоги між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи фінанс» №7_БМ від 20.07.2020 року.
Відтак, позивач не надав до суду детального розрахунку заявленої суми заборгованості за тілом кредиту та відсотками, з якого можливо було б зробити висновок про період утворення заборгованості, встановити, чи сплачувалися взагалі кошти відповідачем та в яких сумах, за які періоди, в якому розмірі, та на які суми боргу нараховувалися відсотки за користування кредитом.
Без надання детального розрахунку заборгованості суд позбавлений можливості перевірити правильність такого розрахунку та ухвалити законне й обґрунтоване рішення.
До аналогічного висновку щодо необхідності доведення позивачем розміру заборгованості дійшов Верховний Суд у постановах від 27.03.2019 у справі №334/1746/15-ц, від 01.02.2023 року у справі №199/7014/20.
Надані позивачем документи лише констатують наявність заборгованості у фіксованій сумі, але не підтверджують її наявність, достовірність, походження і розмір.
Передача права вимоги за договором відступлення на певну суму сама по собі не підтверджує обґрунтованість та фактичну наявність такої заборгованості.
Таким чином, передача права вимоги між кредиторами не звільняє нового кредитора від обов`язку довести належними та допустимими доказами наявність і розмір заборгованості, що підлягає стягненню.
Позивач мав можливість надати докази на обґрунтування позовних вимог, що є його процесуальним обов`язком відповідно до положень ст..ст.12, 81 ЦПК України, проте зазначеного обов`язку не виконав, належних та достатніх доказів суду не надав.
Доводи позивача про те, що кредитні кошти були перераховані відповідачу відповідно до умов кредитного договору, не підтверджуються будь-якими належними та допустимими доказами та відхиляються апеляційним судом як припущення.
У постанові Верховного Суду від 20.05.2022 року у справі №336/4796/18, вказано, що для стягнення боргу недостатньо надати кредитний договір та розрахунок заборгованості, потрібно надати і докази видачі кредиту. Це може бути: меморіальний ордер, виписка по рахунку, заява на видачу готівки, платіжне доручення, тощо. Такі документи повинні відповідати положенням Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Якщо кредитор не подає такі документи з позовною заявою, то суд повинен відмовити в задоволенні позову через недоведеність наявності заборгованості.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п.81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц, п. 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 року у справі №904/2104/19).
За такого, з урахуванням того, що в матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем кредитних коштів, підтвердження зарахування грошових коштів саме на картку ОСОБА_1 , а також факту користування ними останньою, суд доходить висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості за кредитним договором №200291893 від 09.06.2015 року в загальному розмірі 38155,52 грн. з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Щодо письмового клопотання представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, то таке клопотання задоволенню не підлягає, оскільки суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування строку позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні,чи було порушене право,за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив строку позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, про які повідомив позивач, що узгоджується із позицією, викладеною в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16.

За положеннями статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи викладене, оскільки суд відмовив у задоволенні позову, витрати щодо розгляду справи покладаються на позивача. 
Керуючись ст.10,18,23,76,279,258,259,263-265,352,354 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, код ЄДРПОУ 42649746.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Головуючий суддя        І.О. Притуляк