справа № 757/37930/24 головуючий у суді І інстанції Гуртова Т.І.
провадження № 22-ц/824/10386/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

10 червня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Гуртової Т.І. у м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогач Вадим Вікторович, про визнання права власності на спадкове майно за законом, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом в якому просила суд визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 право приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 65,70 кв.м.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 грудня 2024 року позов  ОСОБА_2 задоволено.
Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 грудня 2024 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 15 140,00 грн. 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 просить додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні заяви позивача про стягнення судового збору.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1 зазначає, що підставою для звернення до суду позивач зазначила відсутність правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно. При цьому право власності ОСОБА_3 на зазначену частину квартири не було оформлене у встановленому законом порядку. Таким чином, позов був спрямований на підтвердження гіпотетичного права, а не на захист наявного, що робить недоцільним покладення судових витрат на відповідача, яка не перешкоджала позивачу у реалізації спадкових прав та не створювала жодних процесуальних бар`єрів. Зазначена вимога не була спрямована на оскарження вже належної відповідачу ( ОСОБА_1 ) 1/2 частки квартири. Позов не передбачав заперечення прав або дій відповідача, а також не містив вимог про витребування її частки. В позовній заяві позивача відсутня вимога про стягнення судових витрат на користь позивача. В рішенні від 13 грудня 2024 року не зазначено жодного обґрунтування необхідності подальшого вирішення питання про судові витрати, не наведено правової оцінки поведінки відповідача або об`єктивної причини для покладення на неї фінансового обов`язку. Відповідач не є стороною, яка спричинила виникнення спору або необхідність судового розгляду, а тому не може нести негативні процесуальні наслідки у вигляді судових витрат.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , вказує, що аргументи відповідача, викладені у апеляційній скарзі, є такими, що ґрунтуються на обставинах, які не відповідають дійсності, та спрямовані на введення апеляційного суду в оману. Вказані аргументи є також непереконливими і необґрунтованими, тому не заслуговують на увагу суду, в той же час суд першої інстанції, не вирішивши питання розподілу судових витрат під час ухвалення рішення від 13 грудня 2024 року, усунув цей недолік та ухвалив законне та обґрунтоване рішення дотримавшись усіх вимог процесуального закону щодо розподілу судових витрат та повністю його аргументувавши у тій мірі, яка необхідна для повного та чіткого розуміння позиції суду, а тому апеляційна скарга повинна бути залишена без задоволення, а рішення суду без змін.
Перевіривши законність і обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Додаткове рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 15 140,00 грн., що підтверджується квитанцією № ТQF9-8ВRЕ-FTFE від 21 серпня 2024 року. Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, а судом при ухваленні судового рішення не було вирішено питання щодо стягнення судових витрат, суд з урахуванням приписів ст.141 ЦПК України дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму сплаченого останньою судового збору.
Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з такимивисновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 грудня 2024 року позов  ОСОБА_2 задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 право приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 65,70 кв.м.
Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єктів та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про судовий збір», судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення судами окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.
Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За змістом частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Суд першої інстанції на підставі доказів, які були належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування судових витрат, понесених позивачем за рахунок відповідача, оскільки вони документально підтверджені квитанцією № ТQF9-8ВRЕ-FTFE від 21 серпня 2024 року (а.с.36 т.1), а їхнє відшкодування відповідає правилам ч.1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги, що відповідач не є стороною, яка спричинила виникнення спору або необхідність судового розгляду, а тому не може нести негативні процесуальні наслідки у вигляді судових витрат є безпідставними, оскільки відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони, якою є ОСОБА_1 , понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 січня 2020 року у справі № 642/4402/17 (провадження №61-45118св18).
Доводи апеляційної скарги, що позивач при зверненні до суду не заявляла вимоги про стягнення з неї судового збору за результатами розгляду справи, апеляційний суд відхиляє, оскільки розподіл судових витрат у резолютивній частині рішення суду є обов`язком суду, незалежно від того, заявлено про це у позовній заяві, чи ні, та здійснюється залежно від того, на чию користь вирішено спір по суті.
Разом з тим, відповідно до вимог ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Позивач при зверненні до суду визначила ціну позову відповідно до довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомого майна від 14 серпня 2022 року у розмірі 2 802 651,71 грн.
Проте, як вбачається з матеріалів справи позивач звернулась до суду з позовом в якому просила суд визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 право приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 65,70 кв.м.
Отже, при подачі позовної заяви сплаті підлягав судовий збір у розмірі 14 013,26 грн. (1% від частини квартири, а саме 1 404 325,85 грн.)
Оскільки позов ОСОБА_2 задоволено, відповідно до статті 141 ЦПК України відповідач повинна відшкодувати позивачу суму судового збору у розмірі 14 013,26 грн., тобто у розмірі, що підлягав сплаті, у зв`язку з чим додаткове рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга частковому задоволенню.
Заявляючи вимогу про стягнення з відповідача сплачених 15 140,00 грн. судового збору, позивач та суд першої інстанції не звернули уваги, що чинним законодавством України не передбачено можливості стягнення з іншої сторони сум зайво сплаченого судового збору.
Щодо стягнення судового збору за подання апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.
Частиною другою статті 133 ЦПК України визначено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Частиною четвертою статті 6 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).
Судовий збір не сплачується при оскарженні додаткового судового рішення, яким вирішено питання розподілу судових витрат (відмовлено у розподілі таких витрат) або встановлено порядок виконання судового рішення, тобто вирішення тих питань, які не пов`язані з вимогами самого позову. Таким чином, ці питання не є самостійними позовними вимогами і не входять до ціни позову, тому не підлягають оплаті окремо при зверненні до суду із позовом або відповідною заявою чи скаргою, передбаченою процесуальним законодавством, тобто не є об`єктом справляння судового збору.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 грудня 2019 року у справі № 240/6150/18 та у додатковій постанові Верховного Суду від 04.03.2020 року у справі №914/633/18.
Відповідач не звернула уваги, що не підлягає відшкодуванню за рахунок іншої сторони сплачений судовий збір, щодо сплати якого у відповідача не було обов`язку. 
За таких обставин, у задоволенні вимог відповідача про стягнення з позивача судового збору у розмірі 1 211,20 грн., слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяву  ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 судовий збір у розмірі 14 013,26 (чотирнадцять тисяч тринадцять) гривень 26 копійок.
В іншій частині заяви відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повне судове рішення складено 11 червня 2026 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.