УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року
м. Київ

справа № 742/1816/25
провадження № 51-1915ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 листопада 2025 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 09 березня 2026 року стосовно нього за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 1 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень та встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини 

За вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 листопада 2025 року ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено:

- за ч. 1 ст. 135 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік;
- за ч. 1 ст. 286-1 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на 4 роки.
На підставі ч.1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на 4 роки.
Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_6 моральну шкоду у розмірі 70000 грн, на користь ОСОБА_5 моральну шкоду 10000 грн, на користь держави за проведені експертизи 
16315,95 грн.

Вирішено долю речових доказів. 
Як установлено судом у вироку,  ОСОБА_4 16 листопада 2024 року, близько 19:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «ВАЗ 2108», рухаючись проїзною частиною вул. Загребельна, с. Малківка, Прилуцького району, Чернігівської області у напрямку центру с. Малківка, поруч з буд. 20, діючи необережно, проявляючи кримінальну протиправну недбалість, не передбачаючи настання суспільно - небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, не правильно оцінив дорожню обстановку та не переконався у безпеці своїх дій.
Так, ОСОБА_7 , змінив напрямок руху, не впорався з керуванням, з`їхав з лівого краю проїзної частини відносно свого напрямку руху, де на узбіччі здійснив наїзд на неповнолітнього пішохода ОСОБА_6 , яка рухалась у попутному напрямку з автомобілем по лівому узбіччю.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження, які відноситься до категорії середнього ступеня тяжкості.
Своїми протиправними діями ОСОБА_7 порушив вимоги Правил дорожнього руху, а саме: п. 2.3 б (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов?язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі); п. 2.9 а (водієві забороняється: керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп?яніння), п. 10.1 (перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху) та положення п. 1.10, які наводять значення термінів «проїзна частина», «узбіччя» щодо призначення вказаних елементів дороги.
Недотримання та порушення вказаних вище пунктів Правил дорожнього руху ОСОБА_4 стало причиною виникнення і настання даної дорожньо-транспортної пригоди та перебуває у прямому причинному зв`язку з наслідками, які настали.
Такі дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 1 ст. 286-1 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Крім того, цього ж дня, близько 19:00, одразу після дорожньо-транспортної пригоди, у ОСОБА_4 виник умисел на залишення без допомоги неповнолітньої ОСОБА_6 , яку він своїми діями поставив у небезпечний для життя стан та яка внаслідок безпорадного стану, тобто у результаті отриманих тілесних ушкоджень, самостійно, без сторонньої допомоги, була позбавлена реальної можливості вжити заходів до самозбереження. Діючи умисно, не з`ясувавши, чи потребує потерпіла надання їй медичної допомоги, маючи при цьому змогу надати таку допомогу, ОСОБА_4 зник з місця вчиненого злочину з метою уникнення відповідальності за скоєне кримінальне правопорушення.
Такі дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч. 1 ст. 135 КК, як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, особою, яка сама поставила потерпілого в небезпечний для життя стан.
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 09 березня 2026 року вирок місцевого суду залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі засуджений, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації його дії, просить пом`якшити призначене йому покарання. 

Вказує на те, що він має цивільну дружину та малолітню доньку, щиро розкаявся, співпрацював зі слідством, на час розгляду справи був зарахований до лав Збройних Сил України і бажає проходити службу далі. 

Мотиви Суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального Кодексу (далі-КПК)суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши викладені в касаційній скарзі доводи та копії судових рішень, колегія суддів доходить висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі, не має. 

Так, згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 

Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 і кваліфікація його дій в касаційній скарзі не оспорюються.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК, при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги
при призначенні покарання.

Згідно із ст. 414 КПК, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
З доданих до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що місцевий суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, дотримуючись вимог статей 50, 65 КК, призначаючи ОСОБА_4 покарання, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до положень ст. 12 цього Кодексу відносяться до нетяжких, дані про особу засудженого, його відношення до вчиненого, визнання винуватості, посередню характеристику за місцем проживання, сімейний стан, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставини, що обтяжує покарання, за ч. 1 ст. 135 КК - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, позицію потерпілої сторони, яка наполягала на реальній мірі покарання, конкретні обставини його вчинення та ступінь суспільної небезпеки. 
Апеляційний суд спростовуючи доводи сторони захисту про пом`якшення призначеного покарання дійшов висновку про їх безпідставність, а призначене місцевим судом покарання є справедливим і достатнім. При цьому суд взяв до уваги обставини вчинення ДТП, а саме: грубе порушення Правил дорожнього руху (зокрема і перебування його в стані алкогольного сп`яніння під час дорожньо-транспортної пригоди), залишення потерпілої у небезпеці та тяжкість суспільно небезпечних наслідків у вигляді тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, спричинених неповнолітній потерпілій.

На переконання колегії суддів, суд діючи в межах кримінального закону та дискреційних повноважень, призначив ОСОБА_4 покарання в мінімальних межах, яке з урахуванням обставин кримінального правопорушення, його наслідків у виді тілесних ушкоджень неповнолітній потерпілій, залишення її після ДТП в небезпеці без допомоги, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. 

З урахуванням наведеного, касаційним судом не встановлено будь-яких обставин, які свідчать, що засудженому ОСОБА_4 призначено покарання, яке є явно несправедливим через суворість та не відповідає вчиненим кримінальним правопорушенням і його особі, а тому доводи касаційної скарги є безпідставними.

Також апеляційний суд визнав неспроможними доводи сторони захисту в апеляційних скаргах про заміну призначеного покарання на проходження військової служби в лавах Збройних Сил України, оскільки така вимога виходить за межі повноважень суду та положень процесуального закону. Таке клопотання може стати предметом розгляду суду лише на стадії виконання вироку, який набрав законної сили, в порядку п. 2-1 ч. 1 ст. 537 КПК (умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби). З такою позицією погоджується і суд касаційної інстанції.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд 

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 листопада 2025 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду 
від 09 березня 2026 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3