ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 380/4748/26 пров. № А/857/25025/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Шавеля Р.М.,
суддів Бруновської Н.В. та Глазька С.М.,
з участю секретаря судового засідання - Нагибайло Т.О.,

а також сторін (їх представників):
від позивача - Герасимчук Ю.Ю.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Шептицького відділу державної виконавчої служби у Шептицькому районі Львівської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.04.2026р. в адміністративній справі за позовом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській обл. до Шептицького відділу державної виконавчої служби у Шептицькому районі Львівської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування повідомлення щодо повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання (суддя суду І інстанції: Кедик М.В.; час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 16.04.2026р., м.Львів; дата складання повного рішення суду І інстанції: 16.04.2026р.),-

В С Т А Н О В И В:

17.03.2026р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції – 18.03.2026р.) Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Львівській обл. /надалі – позивач, ГУ ДСНС України у Львівській обл./ за допомогою системи «Електронний суд» звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати повідомлення від 11.03.2026р. про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, винесене старшим державним виконавцем Шептицького відділу державної виконавчої служби у Шептицькому районі Львівської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України /надалі – відповідач, орган державної виконавчої служби, Шептицький ВДВС/ Оліярником Г.В.; судові витрати стягнути з відповідача (а.с.1-4).

Згідно ухвали суду від 23.03.2026р. вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.26 і на звороті).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16.04.2026р. позов задоволено; визнано протиправним та скасовано повідомлення старшого державного виконавця Шептицького ВДВС від 11.03.2026р. про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання; вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.37-39).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач Шептицький ВДВС, який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати (а.с.42-46). 
Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що пред`явлений позивачем до примусового виконання виконавчий лист не містить обов`язку вчинення дій зобов`язального характеру, а відтак не підлягає примусовому виконанню. Контроль за виконанням заходів реагування покладено на контролюючі органи (в розглядуваному випадку – на позивача).
Отже, спірне повідомлення винесено у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження».

Позивач ГУ ДСНС України у Львівській обл. скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, дотримався вимог процесуального закону, через що ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.90-96).

Заслухавши суддю-доповідача по справі, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно встановлено під час судового розгляду, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29.10.2021р. у справі № 380/10968/21 позов ГУ ДСНС України у Львівській обл. задоволено частково; зупинено експлуатацію паливозаправочного пункту Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , до повного усунення порушень вимог законодавства у сфері пожежної та техногенної безпеки; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.18-21).
Судове рішення набрало законної сили 30.11.2021р.; в подальшому суд видав 31.01.2022р. виконавчий лист № 380/10968/21 (а.с.17 і на звороті).
13.03.2026р. позивач ГУ ДСНС України у Львівській обл. пред`явив виконавчий лист до Шептицького ВДВС в цілях примусового виконання рішення суду (а.с.16 і на звороті).
Згідно повідомлення від 11.03.2026р. відповідач повернув виконавчий лист без прийняття до виконання на підставі п.7 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень (а.с.14 і на звороті).

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірне повідомлення державного виконавця винесене із порушенням вимог закону, через що є підстави для його скасування.
Зокрема, рішення суду носить немайновий характер, яке зобов`язує боржника утриматися від вчинення дій, тобто, експлуатації будівель, споруд і приміщень.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність правових підстав для задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Ключовим питанням під час вирішення розглядуваного спору є з`ясування, чи передбачає виконання рішення суду в справі № 380/10968/21 вжиття заходів примусового виконання.

Розглядувані правовідносини регулюються приписами Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016р. «Про виконавче провадження».
Зокрема, відповідно до ч.1 ст.1 цього Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
В силу приписів ст.3 вказаного Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; судові накази; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; виконавчих написів нотаріусів; постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.
Згідно з ст.10 зазначеного Закону заходами примусового виконання рішень є:
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Як слідує із змісту ст.63 цього Закону за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження (ч.1).
Виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження (ч.4).

Розглядуване в цій справі зупинення експлуатації суб`єктами господарювання є превентивним заходом, який спрямований на запобігання виникненню надзвичайних ситуацій та пов`язаних з ними ризиків завдання шкоди життю і здоров`ю населення.
За рішенням суду, яким повністю або частково зупинено реалізацію продукції, виконання робіт, надання послуг суб`єкт господарювання, відносно якого вжито таких заходів контролю, зобов`язаний припинити використання приміщень, об`єктів, устаткування, ідентифікуючі ознаки яких визначено в рішенні суду. 
Таким чином, рішення суду про вжиття заходів реагування у вигляді повного або часткового зупинення реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг установлює заборону боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, що в розумінні ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» є одним із заходів примусового виконання рішення.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 31.07.2019р. в справі № 806/2453/17.

Частиною 2 ст.68 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що у разі встановлення порушення вимог законодавства у сфері техногенної та пожежної безпеки, що створює загрозу життю та здоров`ю людей, посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, звертаються до адміністративного суду щодо застосування заходів реагування у вигляді повного або часткового зупинення роботи підприємств, окремих виробництв, виробничих дільниць, агрегатів, експлуатації будівель, споруд, окремих приміщень, випуску та реалізації пожежонебезпечної продукції, систем та засобів протипожежного захисту у порядку, встановленому законом.
Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що встановлення факту порушення вимог законодавства у сфері техногенної та пожежної безпеки, який створює загрозу життю, здоров`ю людей, та у подальшому може призвести до тяжких наслідків у цій сфері, є підставою для звернення до адміністративного суду щодо застосування заходів реагування.

Таким чином, рішення суду в справі № 380/10968/21 відноситься до рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, а тому таке підлягає примусовому виконанню.
Резолютивна частина вказаного судового рішення та виконавчий лист містять чітке зобов`язання, яке необхідно вчинити боржнику, а тому виконавчий лист у разі відсутності добровільного виконання може бути звернутий до примусового виконання.
Підтвердженням викладеного є й те, що Кодексом цивільного захисту України та іншими нормативно-правовими актами не передбачено повноважень центрального органу виконавчої влади, який здійснює державний нагляд у сфері техногенної та пожежної безпеки (ДСНС), здійснювати виконання відповідного рішення адміністративного суду про застосування заходів реагування.

Питання повернення виконавчого документа стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання врегульовано нормою ст.4 Закону України «Про виконавче провадження».
Так, відповідно до п.7 ч.4 ст.4 вказаного Закону виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень.

Із урахуванням викладеного, приймаючи до уваги правову природу рішень судів щодо застосування заходів реагування у вигляді повного або часткового зупинення роботи підприємств, окремих виробництв, виробничих дільниць, агрегатів, експлуатації будівель, споруд, окремих приміщень, випуску та реалізації пожежонебезпечної продукції, систем та засобів протипожежного захисту у порядку, встановленому законом, колегія суддів приходить до висновку про помилковість спірного повідомлення та відсутність правових підстав для повернення виконавчого документа на підставі п.7 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження».

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволено у визначений спосіб.

В порядку ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта Шептицький ВДВС.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Шептицького відділу державної виконавчої служби у Шептицькому районі Львівської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.04.2026р. в адміністративній справі № 380/4748/26 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Шептицький відділ державної виконавчої служби у Шептицькому районі Львівської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	С. М. Глазько  	
Дата складання повного судового рішення: 02.07.2026р.