Справа № 175/8656/25
Провадження № 2/175/1913/25 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)
14 квітня 2026 року      с-ще. Слобожанське

Дніпровський районний суд Дніпропетровської області
в складі: головуючого судді – Бойка О.М.
із секретарем судового засідання Грицай К.С.
за участі:
представника позивача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Краматорської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області, про виділ 3/4 частки квартири в натурі і визнання права власності на цілу одиницю,–

ВСТАНОВИВ:

До Дніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Краматорської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області, про виділ 3/4 частки квартири в натурі і визнання права власності на цілу одиницю.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, матеріали позовної заяви був розподілений до провадження судді Бойка О.М.
В позовній заяві просить суд виділити 3/4 частки квартири в натурі і визнати право власності на двокімнатну квартиру (одну цілу частку), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв.м., житловою площею - 39,7 кв.м, яка складається із коридора площею 9,8 кв.м., житлової кімнати площею 19,6 кв.м., кухні площею 6,8 кв.м., ванної кімнати площею 3,1 кв.м., вбиральні площею 1,7 кв.м., житлової кімнати площею 20,1 кв.м., вбудованої шафи площею 0,6 кв.м., вбудованої шафи площею 0,6 кв.м. за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Свої вимоги мотивує тим, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 10.02.1994 р. квартира, розташована за адресою АДРЕСА_1 належала в рівних долях позивачці ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та їх сину - ОСОБА_5 . 
Як вбачається із технічного паспорту №15302-П, виготовленого 23 червня 2006 року, загальна площа вказаної трикімнатної квартири становила 83,2 кв.м., житлова площа – 60,6 кв.м., в тому числі 1-а кімната – 20,10 кв.м., 2-а кімната – 20,90 кв.м., 3-я кімната – 19,6 кв.м., кухня – 6,8 кв.м., ванної кімнати – 3,1 кв.м., вбиральні – 1,70 кв.м., коридору – 9,8 кв.м., вбудованої шафи – 1,2кв.м. 
02 березня 2006 року ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу, зареєстрованому в реєстрі №968, продали ОСОБА_6 25/100 частки від цілої квартири, розташованої в АДРЕСА_1 - а саме жилу кімнату № НОМЕР_2 , площею 20,9 кв.м. 
Під час укладення договору купівлі-продажу від 02 березня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі №968, нотаріусом було некоректно визначено частку, яку відчужувана кімната площею 20,9 кв.м. становить у загальній площі квартири – 25/100, що згодом призвело до невірного відображення часток в Державному реєстрі речових прав. 
Також в технічному паспорті реєстровий №15302-П, виготовленому 23 червня 2006 року безпідставно було зазначено, що розмір часток власності на квартиру по АДРЕСА_1 становить: - ОСОБА_4 – 25/100, - ОСОБА_6 – 25/100, - ОСОБА_2 – 25/100, - ОСОБА_5 – 25/100. 
Покупець ОСОБА_6 на підставі Рішення виконкому Краматорської міської ради від 20.20.2008 року №72 здійснила переведення придбаної кімнати АДРЕСА_2 у нежитлове приміщення для розміщення офісу; здійснила реконструкцію придбаної кімнати в зазначеній вище квартирі та нежитлового приміщення по АДРЕСА_3 , після чого на підставі Рішення від 18.02.2009 року №104 оформила Свідоцтво про право власності на новий об`єкт нерухомого майна - нежиле приміщення офісу загальною площею 52,0 кв.м., якому було присвоєно нову поштову адресу: АДРЕСА_4 та на який виготовлено новий технічний паспорт. 
Після смерті ОСОБА_6 111.05.2023р. спадщину, а саме нежитлове приміщення офісу, що розташоване за адресою АДРЕСА_4 прийняла її дочка ОСОБА_3 (відповідач 1) та оформила технічний паспорт.
Відповідачка - ОСОБА_3 у відповідь на адвокатський запит від 24.10.2024р. надала копій документів: Свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення офісу, Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 та технічного паспорту нежилого приміщення офісу, розташованого за адресою АДРЕСА_1 в не жиле приміщення. Фактично позивачка – ОСОБА_2 та відповідачка 1 – ОСОБА_3 (спадкоємиця ОСОБА_6 ) володіють окремими частинами квартири з окремими входами та комунікаціями, що відображено в технічних паспортах: - нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_5 , що належить спадкоємиці ОСОБА_6 – ОСОБА_3 ; - житлова квартира (яка складається з двох жилих кімнат) за адресою АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_2 . 
Після відчуження за договором купівлі-продажу від 02 березня 2006 року ОСОБА_6 жилої кімнати №7, площею 20,9 кв.м., право власності на цю кімнату у колишніх власників припинилось і відповідно зменшилась загальна та житлова площа належної ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 квартири по АДРЕСА_1 . Тобто, 25/100 частки від цілої квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , а саме жила кімната №7, площею 20,9 кв.м., після виведення із житлового фонду та реконструкції, була переведена в самостійний об`єкт нерухомого майна – нежитлове приміщення офісу з окремою поштовою адресою.
Відповідно до Інформації з ДРРП ОСОБА_2 на приватної власності належить 3/4 частки квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 : - в порядку спадкування після смерті чоловіка - ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , належить 1/4 частки квартири; - на підставі договору дарування від 23.09.2024р. № 2822, укладеного із сином - ОСОБА_5 належить 1/4 частки квартири; - на підставі Свідоцтва про право власності від 10.02.1994р. б/н також належить 1/4 частки квартири, розташованої в АДРЕСА_1 . 
Некоректне зазначення часток співвласників квартирі в договорі купівлі-продажу кімнати від 02.03.2006 року та технічному паспорті, виготовленому 23 червня 2006 року (по 25/100 кожному) призвело не вірного зазначення часток співвласників, площі квартири (зазначено загальну площу 83,2 кв.м, житлову – 60,6 кв.м. замість правильної загальної площі - 62,3 кв.м., житлової – 39,7 кв.м ) в Державному реєстрі речових прав, свідоцтві про право на спадщину від 04 червня 2024 року, договорі дарування від 23 вересня 2024 року. 
Згідно оновленого технічного паспорту, виготовленого 27 червня 2024 року ФОП ОСОБА_7 , квартира, розташована в АДРЕСА_1 раніше була трикімнатною, але згідно договору купівлі-продажу від 02.03.2006 року № бланка 701441 була продана житлова кімната АДРЕСА_6 , площею 20,9 кв.м. цієї квартири, відповідно квартира є двокімнатною та має загальну площу 62,3 кв.м., житлову площу - 39,7 кв.м; і складається із коридора площею 9,8 кв.м., житлової кімнати площею 19,6 кв.м., кухні площею 6,8 кв.м., ванної кімнати площею 3,1 кв.м., вбиральні площею 1,7 кв.м., житлової кімнати площею 20,1 кв.м., вбудованої шафи площею 0,6 кв.м., вбудованої шафи площею 0,6 кв.м. 
Також, відповідно до відповіді на адвокатський запит ТОВ «Служба благоустрою «Комфорт» від 14.04.2025р. вих. №72 повідомила, що за ОСОБА_2 в ТОВ «Служба благоустрою «Комфорт» значиться особовий рахунок НОМЕР_3 за квартирою АДРЕСА_7 , площа – 62,3 кв.м. 
Отже, фактично позивачка ОСОБА_2 у зв`язку з викладеними вище обставинами на підставі зазначених правовстановлюючих документів є власницею цілої двокімнатної квартири (а не трикімнатної, оскільки одну кімнату було відчужено), розташованої за адресою АДРЕСА_1 загальною площею - 62,3 кв.м., житловою площею – 39,7 кв.м. 
Відповідно до Розрахунку часток квартири загальної площі квартир за адресою АДРЕСА_1 : трьохкімнатна квартира, яка розташована на 1-му поверсі 4-х поверхового житлового будинку загальною площею 83,2 кв.м., житлова площа 60,6 кв.м. Власник 1 (позивачка ОСОБА_2 ) є власницею 3/4 частки квартири загальною площею 62,3 кв.м., а власник 2 – 1/4 частки квартири загальною площею 20,9 кв.м. 
Відповідно до зазначеного Висновку від 20.03.2025р., враховуючи Розрахунок часток квартири за технічними показниками частка 1/1 об`єкта може бути виділена в натурі; склад новоутворених об`єктів нерухомого майна: двокімнатна квартира, яка розташована на 1-му поверсі 4-х поверхового будинку, загальною площею 62,3 кв.м., житлова площа 39,7 кв.м. 
Таким чином, технічно мається можливість виділити частку з цілісної квартири в окремий об`єкт нерухомого майна, що дозволить фізично та експлуатаційно незалежно розпоряджатися своєю частиною майна як позивачці ОСОБА_2 так і відповідачці ОСОБА_3 , що підтверджується Висновком, складеним ФОП ОСОБА_7 від 20.03.2025р. за результатами обстеження щодо технічної можливості виділу частки з об`єкта нерухомого майна. Після отримання Висновку позивачка 07.04.2025р. із заявою та пакетом документів звернулась до приватного нотаріусу Соловйової Світлани Семенівни для вчинення договору виділу квартири АДРЕСА_7 , але отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій зазначено: Станом на цей час ОСОБА_2 є власником часток вищевказаної квартири: - 1/4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації Краматорського верстатобудівного виробничого об`єднання 10.02.1994, за розпорядженням (наказом) від 08.02.1994 за №192к, - 1/4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державний нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори 04.06.2024 за р. №2-985, - 1/4 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Соловйовою С.С. 23.09.2024 за р.№2822. На 1/4 частку співвласниця ОСОБА_6 , отримала свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення офісу, виданого виконавчим комітетом Краматорської міської ради 25.02.2009, у склад якого увійшла частка цієї квартири, яка була придбана у ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу, посвідченого державний нотаріусом Третьої краматорської державної нотаріальної контори 02.03.2006 за р. №968, але в подальшому між ними договір поділу не був укладений. 
Відповідно до висновку щодо технічної можливості виділу частки з об`єкта нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 від 20.03.2025 за технічними показниками частка 1/1 об`єкта нерухомого майна може бути виділена в натурі, але для вчинення договору виділу для виділення в окрему одиницю необхідно мати дві або більше сторін співвласників, що у цьому випадку відсутні, тому нотаріус не має можливості укласти договір виділу, згідно статті 370 Цивільного кодексу України де вказано, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. 
Ураховуючи вищевикладене, привести зазначені у правовстановлюючих документах відомості щодо належних часток та площі квартири у відповідність до фактичних обставин в позасудовому порядку в даний момент неможливо, тому належним способом захисту прав позивачки є звернення до суду з позовною заявою про виділ 3/4 частки квартири в натурі і визнання права власності на двокімнатну квартиру (одну цілу частку), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 62,3 кв.м., житловою площею – 39,7 кв.м., яка фактично утворилась після відчуження однієї кімнати згідно договору купівлі-продажу від 02.03.2006 року.
У судове засідання позивач  ОСОБА_2  не з`явилась. Про час та місце була належним чином повідомлена. Надала заяву в якій просила справу слухати без її участі. Позовні вимоги підтримує.
У судовому засіданні представник позивача – адвокат Бєлостоцька А.В. підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити.
Представник відповідача Краматорської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області у судове засідання не з`явився. Клопотань не надавали.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась. Клопотань не надавала.
На підставі ст. 280 ЦПК України суд розглядає справу в заочному порядку.
Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Дослідивши наданні докази, суд встановив, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 10.02.1994 р. квартира, розташована за адресою АДРЕСА_1 належала в рівних долях позивачці ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та їх сину - ОСОБА_5 . 
Як вбачається із технічного паспорту №15302-П, виготовленого 23 червня 2006 року, загальна площа вказаної трикімнатної квартири становила 83,2 кв.м., житлова площа – 60,6 кв.м., в тому числі 1-а кімната – 20,10 кв.м., 2-а кімната – 20,90 кв.м., 3-я кімната – 19,6 кв.м., кухня – 6,8 кв.м., ванної кімнати – 3,1 кв.м., вбиральні – 1,70 кв.м., коридору – 9,8 кв.м., вбудованої шафи – 1,2кв.м. 
02 березня 2006 року ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу, зареєстрованому в реєстрі №968, продали ОСОБА_6 25/100 частки від цілої квартири, розташованої в АДРЕСА_1 - а саме жилу кімнату № НОМЕР_2 , площею 20,9 кв.м. 
Під час укладення договору купівлі-продажу від 02 березня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі №968, нотаріусом було некоректно визначено частку, яку відчужувана кімната площею 20,9 кв.м. становить у загальній площі квартири – 25/100, що згодом призвело до невірного відображення часток в Державному реєстрі речових прав. 
Також в технічному паспорті реєстровий №15302-П, виготовленому 23 червня 2006 року безпідставно було зазначено, що розмір часток власності на квартиру по АДРЕСА_1 становить: - ОСОБА_4 – 25/100, - ОСОБА_6 – 25/100, - ОСОБА_2 – 25/100, - ОСОБА_5 – 25/100. 
Покупець ОСОБА_6 на підставі Рішення виконкому Краматорської міської ради від 20.20.2008 року №72 здійснила переведення придбаної кімнати АДРЕСА_2 у нежитлове приміщення для розміщення офісу; здійснила реконструкцію придбаної кімнати в зазначеній вище квартирі та нежитлового приміщення по АДРЕСА_3 , після чого на підставі Рішення від 18.02.2009 року №104 оформила Свідоцтво про право власності на новий об`єкт нерухомого майна - нежиле приміщення офісу загальною площею 52,0 кв.м., якому було присвоєно нову поштову адресу: АДРЕСА_4 та на який виготовлено новий технічний паспорт. 
Після смерті ОСОБА_6 111.05.2023р. спадщину, а саме нежитлове приміщення офісу, що розташоване за адресою АДРЕСА_4 прийняла її дочка ОСОБА_3 (відповідач 1) та оформила технічний паспорт.
Відповідачка - ОСОБА_3 у відповідь на адвокатський запит від 24.10.2024р. надала копій документів: Свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення офісу, Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 та технічного паспорту нежилого приміщення офісу, розташованого за адресою АДРЕСА_1 в не жиле приміщення. Фактично позивачка – ОСОБА_2 та відповідачка 1 – ОСОБА_3 (спадкоємиця ОСОБА_6 ) володіють окремими частинами квартири з окремими входами та комунікаціями, що відображено в технічних паспортах: - нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_5 , що належить спадкоємиці ОСОБА_6 – ОСОБА_3 ; - житлова квартира (яка складається з двох жилих кімнат) за адресою АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_2 . 
Згідно п.1) ч.1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. 
Після відчуження за договором купівлі-продажу від 02 березня 2006 року ОСОБА_6 жилої кімнати №7, площею 20,9 кв.м., право власності на цю кімнату у колишніх власників припинилось і відповідно зменшилась загальна та житлова площа належної ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 квартири по АДРЕСА_1 . Тобто, 25/100 частки від цілої квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , а саме жила кімната №7, площею 20,9 кв.м., після виведення із житлового фонду та реконструкції, була переведена в самостійний об`єкт нерухомого майна – нежитлове приміщення офісу з окремою поштовою адресою.
Відповідно до Інформації з ДРРП ОСОБА_2 на приватної власності належить 3/4 частки квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 : - в порядку спадкування після смерті чоловіка - ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , належить 1/4 частки квартири; - на підставі договору дарування від 23.09.2024р. № 2822, укладеного із сином - ОСОБА_5 належить 1/4 частки квартири; - на підставі Свідоцтва про право власності від 10.02.1994р. б/н також належить 1/4 частки квартири, розташованої в АДРЕСА_1 . 
Некоректне зазначення часток співвласників квартирі в договорі купівлі-продажу кімнати від 02.03.2006 року та технічному паспорті, виготовленому 23 червня 2006 року (по 25/100 кожному) призвело не вірного зазначення часток співвласників, площі квартири (зазначено загальну площу 83,2 кв.м, житлову – 60,6 кв.м. замість правильної загальної площі - 62,3 кв.м., житлової – 39,7 кв.м ) в Державному реєстрі речових прав, свідоцтві про право на спадщину від 04 червня 2024 року, договорі дарування від 23 вересня 2024 року. 
Згідно оновленого технічного паспорту, виготовленого 27 червня 2024 року ФОП ОСОБА_7 , квартира, розташована в АДРЕСА_1 раніше була трикімнатною, але згідно договору купівлі-продажу від 02.03.2006 року № бланка 701441 була продана житлова кімната АДРЕСА_6 , площею 20,9 кв.м. цієї квартири, відповідно квартира є двокімнатною та має загальну площу 62,3 кв.м., житлову площу - 39,7 кв.м; і складається із коридора площею 9,8 кв.м., житлової кімнати площею 19,6 кв.м., кухні площею 6,8 кв.м., ванної кімнати площею 3,1 кв.м., вбиральні площею 1,7 кв.м., житлової кімнати площею 20,1 кв.м., вбудованої шафи площею 0,6 кв.м., вбудованої шафи площею 0,6 кв.м. 
Також, відповідно до відповіді на адвокатський запит ТОВ «Служба благоустрою «Комфорт» від 14.04.2025р. вих. №72 повідомила, що за ОСОБА_2 в ТОВ «Служба благоустрою «Комфорт» значиться особовий рахунок НОМЕР_3 за квартирою АДРЕСА_7 , площа – 62,3 кв.м. 
Отже, фактично позивачка ОСОБА_2 у зв`язку з викладеними вище обставинами на підставі зазначених правовстановлюючих документів є власницею цілої двокімнатної квартири (а не трикімнатної, оскільки одну кімнату було відчужено), розташованої за адресою АДРЕСА_1 загальною площею - 62,3 кв.м., житловою площею – 39,7 кв.м. 
Відповідно до Розрахунку часток квартири загальної площі квартир за адресою АДРЕСА_1 : трьохкімнатна квартира, яка розташована на 1-му поверсі 4-х поверхового житлового будинку загальною площею 83,2 кв.м., житлова площа 60,6 кв.м. Власник 1 (позивачка ОСОБА_2 ) є власницею 3/4 частки квартири загальною площею 62,3 кв.м., а власник 2 – 1/4 частки квартири загальною площею 20,9 кв.м. 
Відповідно до зазначеного Висновку від 20.03.2025р., враховуючи Розрахунок часток квартири за технічними показниками частка 1/1 об`єкта може бути виділена в натурі; склад новоутворених об`єктів нерухомого майна: двокімнатна квартира, яка розташована на 1-му поверсі 4-х поверхового будинку, загальною площею 62,3 кв.м., житлова площа 39,7 кв.м. 
Таким чином, технічно мається можливість виділити частку з цілісної квартири в окремий об`єкт нерухомого майна, що дозволить фізично та експлуатаційно незалежно розпоряджатися своєю частиною майна як позивачці ОСОБА_2 так і відповідачці ОСОБА_3 , що підтверджується Висновком, складеним ФОП ОСОБА_7 від 20.03.2025р. за результатами обстеження щодо технічної можливості виділу частки з об`єкта нерухомого майна. Після отримання Висновку позивачка 07.04.2025р. із заявою та пакетом документів звернулась до приватного нотаріусу Соловйової Світлани Семенівни для вчинення договору виділу квартири АДРЕСА_7 , але отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій зазначено: Станом на цей час ОСОБА_2 є власником часток вищевказаної квартири: - 1/4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації Краматорського верстатобудівного виробничого об`єднання 10.02.1994, за розпорядженням (наказом) від 08.02.1994 за №192к, - 1/4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державний нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори 04.06.2024 за р. №2-985, - 1/4 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Краматорського районного нотаріального округу Донецької області Соловйовою С.С. 23.09.2024 за р.№2822. На 1/4 частку співвласниця ОСОБА_6 , отримала свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення офісу, виданого виконавчим комітетом Краматорської міської ради 25.02.2009, у склад якого увійшла частка цієї квартири, яка була придбана у ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу, посвідченого державний нотаріусом Третьої краматорської державної нотаріальної контори 02.03.2006 за р. №968, але в подальшому між ними договір поділу не був укладений. 
Відповідно до висновку щодо технічної можливості виділу частки з об`єкта нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 від 20.03.2025 за технічними показниками частка 1/1 об`єкта нерухомого майна може бути виділена в натурі, але для вчинення договору виділу для виділення в окрему одиницю необхідно мати дві або більше сторін співвласників, що у цьому випадку відсутні, тому нотаріус не має можливості укласти договір виділу, згідно статті 370 Цивільного кодексу України де вказано, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. 
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. 
Договір про виділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а згідно статті 202 Цивільного кодексу України договір виділу є дво – чи багатостороннім правочином, тому договір виділу укласти немає можливості, оскільки ОСОБА_2 , залишилась єдиним власником частки квартири АДРЕСА_7 , без сумісної власності та другої сторони.
Ураховуючи вищевикладене, привести зазначені у правовстановлюючих документах відомості щодо належних часток та площі квартири у відповідність до фактичних обставин в позасудовому порядку в даний момент неможливо, тому належним способом захисту прав позивачки є звернення до суду з позовною заявою про виділ 3/4 частки квартири в натурі і визнання права власності на двокімнатну квартиру (одну цілу частку), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 62,3 кв.м., житловою площею – 39,7 кв.м., яка фактично утворилась після відчуження однієї кімнати згідно договору купівлі-продажу від 02.03.2006 року.

У постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року в справі №6-12цс13 зроблено висновок, що «у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється зі спільної власності, у разі поділу спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників (стаття 367 ЦК України). Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку зі самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин, поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників».
У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6- 1443цс16 зроблено висновок, що «виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності ... Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.
Постановою КМУ від 12 травня 2023 р. № 488 «Деякі питання проведення технічної інвентаризації» передбачено: - пунктом 160 - визначення технічної можливості виділу частки з об`єкта нерухомого майна здійснюється щодо об`єкта нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності. Виділ частки з об`єкта нерухомого майна можливий лише за умови поділу об`єкта нерухомого майна на два або більше самостійних об`єкти нерухомого майна, які є відокремленими, мають окремий вихід на сходову клітку, коридор або вулицю. Якщо об`єкт нерухомого майна є неподільним, виділ не проводиться. - пунктом 161 - за результатами виконання робіт з визначення технічної можливості виділу об`єктів нерухомого майна складається висновок щодо технічної можливості виділу частки з об`єкта нерухомого майна згідно з додатком 6. - пунктом 162 – розмір частки кожного співвласника в спільній частковій власності виражається в простих правильних дробах (1/2; 1/3; 3/5 тощо). При цьому розміри часток співвласників на об`єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю.
Під час розрахунку розміру частки у спільній власності на об`єкт нерухомого майна кожного співвласника визначається вся площа об`єкта нерухомого майна, а також площа, яка належить кожному співвласнику окремо.
Відповідно до п. 37 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. 
Принцип «пропорційності» пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. 
Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. 
Вжиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, необхідно визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17-ц, від 01 червня 2020 року у справі № 185/777/17.
Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов?язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці. зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року, заява №38722/02). Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен
забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування; питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ст.82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Чого при розгляді цієї цивільної справи здійснено не було.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
На підставі викладеного, ст.ст. 1216, 1218, 1261, 1269, 1269, 1270, 1272 ЦК України, керуючись ст.ст.12, 13, 19, 76, 77, 80, 81, 206, 247, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Краматорської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області, про виділ 3/4 частки квартири в натурі і визнання права власності на цілу одиницю – задовольнити.
Виділити 3/4 частки квартири в натурі і визнати право власності на двокімнатну квартиру (одну цілу частку), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,3 кв.м., житловою площею - 39,7 кв.м, яка складається із коридора площею 9,8 кв.м., житлової кімнати площею 19,6 кв.м., кухні площею 6,8 кв.м., ванної кімнати площею 3,1 кв.м., вбиральні площею 1,7 кв.м., житлової кімнати площею 20,1 кв.м., вбудованої шафи площею 0,6 кв.м., вбудованої шафи площею 0,6 кв.м. за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя         Бойко О.М.