ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

09 червня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 396/148/26	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: судді-доповідача Кальника В.В.,
суддів: Сафронової С.В., Чепурнова Д.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 27 березня 2026 року в адміністративній справі №396/148/26 
за позовом ОСОБА_1 
до ІНФОРМАЦІЯ_1 
про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій просив скасувати постанову №363/2025 по справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 ст. 210-1 КУпАП від 15.08.2025.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відносно позивача була складена постанова по справі про адміністративне правопорушення за ст. 210-1 ч.3 КУпАП і накладене адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 гривень. Вважає, що дії посадової особи відповідача щодо винесення постанови є протиправними, постанова є незаконною, а накладення адміністративного стягнення необґрунтованим та безпідставним у зв`язку із відсутністю події та склад у адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 ст. 210-1 КУпАП. З огляду на вказане, просив скасувати вказану постанову. У позові позивач також просив поновити пропущений строк на оскарження постанови.
Ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 30.01.2026 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін за наявними матеріалами. 
Відповідач подав відзив, у якому наголошував на законності постанови та просив відмовити у поновленні строків на оскарження.
Ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 27 березня 2026 року позовну заяву адвоката Рац М.О., подану в інтересах ОСОБА_1 , залишено без розгляду на підставі частини 4 статті 123 та пункту 8 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з пропуском строку звернення до суду та відсутністю поважних підстав для його поновлення.
Суд першої інстанції виходив з того, що позивач був присутнім під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. При цьому, будучи обізнаним про складення відносно нього оскаржуваної постанови, мав вживати належних заходів для її отримання. Суд дійшов висновку, що бездіяльність позивача вочевидь була спрямована на те, щоб не отримувати постанову про накладення адміністративного стягнення, хоча йому достеменно було відомо про наявність такої постанови. Така пасивна поведінка, на переконання суду першої інстанції, вказує на небажання позивача оскаржити рішення суб`єкта владних повноважень у встановлений законом строк.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, представник скаржника - адвокат Рац М.О. подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права. Скаржник наголошує, що суд першої інстанції порушив обов`язок забезпечити участь особи у судовому засіданні. Попри наявність чинної ухвали від 09.03.2026 про дозвіл на участь у відеоконференції, суд розглянув справу 27.03.2026 за відсутності представника позивача, та не забезпечив технічної можливості його участі, зокрема не надіслав посилання (ідентифікатор доступу) для підключення до відеоконференції чим позбавив сторону можливості надати пояснення. При цьому, висновки суду про пасивну поведінку позивача є безпідставними. Копію спірної постанови від 15.08.2025 року позивачу в день розгляду вручено не було, а направлено її відповідачем лише 21.10.2025 року (з порушенням ст. 285 КУпАП). Позивач неодноразово звертався до ТЦК та СП, проте отримував відповіді про відсутність прийнятого рішення, а про існування постанови дізнався лише на стадії примусового виконання. Скаржник вважає, що судом не було належним чином з`ясовано обставини щодо повідомлення позивача про прийняте рішення у справі про адміністративне правопорушення, що має істотне значення для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Надаючи правову оцінку наявності підстав для залишення позовної заяви без розгляду, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною другою статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодекс адміністративного судочинства України, частиною першою статті 5 якого передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Згідно з частиною першою статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини 2 статті 286 КАС України, позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).
Разом з тим, відповідно до статті 289 КУпАП, скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що датою винесення постанови про накладення адміністративного стягнення №363/2025 є 15.08.2025. При цьому, позов представником позивача було подано 29.01.2026 року.
Також, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представником позивача, позивач був присутній під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, надавав усні пояснення та зазначав, що не ухилявся від вимог військового обліку, оскільки повістку не отримував, повідомив, що проходить ВЛК та надав підтверджуючі документи. 
Представник позивача вказала, що оскаржувана постанова винесена 15.08.2025 року, проте позивачу постанову у день винесення чи після розгляду справи вручено не було , про факт існування постанови про накладення адміністративного стягнення позивач дізнався лише 19.01.2026 року, після блокування його банківських рахунків у межах виконавчого провадження. Також представник позивача зазначила, що з тексту постанови вбачається, що вона була направлена поштовим відправленням лише 21.10.2025 року. До примусового виконання постанова була передана 29.12.2025 року.
Оцінивши ці обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позов подано з порушенням десятиденного строку, встановленого частиною другою статті 286 КАС України, а позивачем не доведено поважності причин його пропуску.
Такий висновок узгоджується з принципом правової визначеності, відповідно до якого своєчасність звернення до суду є важливим елементом стабільності правовідносин та забезпечення передбачуваності правових наслідків адміністративних рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема рішень у справах Perez de Rada Cavanilles v. Spain, Мельник v. Україна, процесуальні строки встановлюються з метою забезпечення юридичної визначеності та належного здійснення правосуддя, а тому не можуть бути поновлені без достатніх, об`єктивних і переконливих підстав. Надмірне зволікання зі зверненням до суду, без доведення непереборних обставин, суперечить зазначеним принципам.
Так, у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 240/12017/19 зазначено, що відновлення строку можливе виключно за умови доведення істотних перешкод, які позбавляли особу можливості вчинити процесуальну дію вчасно.
Аналогічну позицію викладено у постановах від 25 листопада 2020 року у справі № 826/7279/17 та від 11 листопада 2021 року у справі № 380/10498/20.
Саме лише посилання позивача на відсутність належного повідомлення про винесення оскаржуваної постанови не може бути безумовною підставою для поновлення пропущеного строку звернення до суду, оскільки вирішальним у даному випадку є встановлення моменту, коли особа фактично дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права та чи вчинила вона після цього належні й своєчасні дії для його судового захисту.
Колегія суддів також враховує, що сам позивач не заперечує факт отримання інформації щодо відкриття виконавчого провадження. При цьому, матеріали справи містять відомості про відкриття виконавчого провадження № 7992687 та накладення арешту на кошти позивача ще у січні 2026 року, з якого вбачається наявність постанови відповідача з конкретними реквізитами про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності і накладення штрафу, що об`єктивно свідчило про існування відповідного рішення суб`єкта владних повноважень та необхідність вжиття заходів щодо захисту порушеного права.
Натомість наведені доводи скаржника фактично зводяться до суб`єктивного пояснення причин невчинення позивачем активних дій протягом тривалого часу після появи інформації про виконавче провадження.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що факт безпосередньої участі особи у розгляді справи про адміністративне правопорушення покладає на неї процесуальний обов`язок діяти добросовісно, з розумним рівнем обачності та зацікавленості. На переконання суду апеляційної інстанції, знаючи про факт розгляду справи та потенційне винесення постанови, ОСОБА_1 мав об`єктивну можливість та зобов`язаний був самостійно поцікавитися результатами розгляду, звернутися до органу владних повноважень для отримання примірника рішення, а не займати пасивну позицію очікування.
Тривале неотримання постанови за умови обізнаності про сам факт розгляду справи свідчить про невиправдано пасивну поведінку позивача, спрямовану на ухилення від своєчасного отримання документа, що не може вважатися поважною причиною для поновлення процесуальних строків. Навіть після ймовірного відправлення постанови відповідачем у жовтні 2025 року, позов було подано лише наприкінці січня 2026 року, що, в свою чергу, підтверджує відсутність непереборних та об`єктивних перешкод для своєчасного звернення до суду.
Важливо ще раз наголосити, що поважними причинами пропуску процесуального строку можуть визнаватися лише обставини об`єктивно непереборного характеру, які не залежать від волевиявлення особи та підтверджені належними доказами.
При цьому, пасивна поведінка особи, а також організаційні чи суб`єктивні труднощі, пов`язані із підготовкою процесуальних документів, збором доказів або взаємодією з представником, самі по собі не є достатніми підставами для поновлення строку звернення до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22, від 08 жовтня 2020 року у справі № 9901/32/20, постанови Верховного Суду від 31 жовтня 2023 року у справі № 400/5692/22, від 02 грудня 2021 року у справі № 640/20314/20).
З огляду на викладене, є підстави вважати, що подані разом з позовом документи не містять належного обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду, об`єктивних, непереборних обставин, які б унеможливлювали своєчасне звернення з адміністративним позовом. У зв`язку з цим підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду не вбачається.
У сукупності наведені обставини свідчать не про наявність об`єктивних перешкод, що унеможливлювали подання позову, а про недбале ставлення позивача до реалізації свого права на судовий захист, що не може бути виправдане шляхом поновлення строку на звернення до суду.
Крім того, апелянтом у межах апеляційного провадження не подано жодних нових доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги фактично повторюють ті обставини, які вже були предметом розгляду суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.
За змістом частин 3 та 4 статті 123 КАС України, у разі якщо після відкриття провадження суд встановить, що строк звернення пропущено без поважних причин, позовна заява залишається без розгляду.
Враховуючи, що об`єктивних, істотних та незалежних від волі позивача перешкод для своєчасного пред`явлення позову судом не встановлено, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про залишення позовної заяви без розгляду.
Щодо доводів скаржника про те, що ненаправлення судом першої інстанції ідентифікатора для підключення до відеоконференції позбавило сторону права на участь у засіданні, колегія суддів зазначає, що згідно з матеріалами справи, розгляд цього процесуального питання відповідно до ухвали від 30.01.2026 року здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження, а відтак, участь позивача або його представника процесуальним законом передбачена не була. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, надав їм належну правову оцінку, його ухвала відповідає нормам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Керуючись статтями 308, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 27 березня 2026 року в адміністративній справі №396/148/26 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення і не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач В.В. Кальник 

суддя С.В. Сафронова 

суддя Д.В. Чепурнов