ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року	Львів	Справа № 380/14342/24 пров. № А/857/1212/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Заверухи О.Б.,
суддів Гінди О.М., Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Желік О.М.,
час ухвалення рішення – не зазначено,
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області, в якому просила визнати протиправною постанову від 12.06.2024 № ПШ 056082.
На обгрунтування позовних вимог зазначає, що спеціалістами Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті 08.05.2024 під час перевірки належного їй транспортного засобу марки КАМАЗ 45143-02-15/СЗАП 8551 А, номерний знак НОМЕР_1 , причіп НОМЕР_2 , серія та номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3 , складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №АР 015040. Відповідно до зазначеного акту спеціалістами Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті було встановлено порушення, а саме відсутність ТТН або іншого документа, передбаченого законодавством; транспортний засіб не обладнано тахографом; відсутність протоколу перевірки та адаптації тахографів для транспортних засобів, відповідальність за які передбачена абзацом 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон №2344-III). Вважає оскаржувану постанову протиправною, з огляду на те, що у ній вказано, що перевізником є ФОП ОСОБА_1 . Однак, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Галичхутро» та ОСОБА_1 укладений договір оренди. Відповідно до вказаного договору Орендодавець передає, а Орендар приймає в тимчасове користування автомобіль для використання у службових цілях на термін оренди – 7 років. Також між Орендодавцем та Орендарем був укладений акт прийому-передачі транспортного засобу. Вказує, що водій ОСОБА_2 при зупинці повідомляв працівникам Укртрансбезпеки, що везе товар на підприємство в якому він працює, а саме на ТзОВ «Галичхутро», також повідомив що даний автомобіль знаходиться в оренді Товариства. Також зазначає, що відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 04 липня 2024 року ФОП ОСОБА_1 ще 11 липня 2014 року припинила свою підприємницьку діяльність. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2024 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано постанову Державної служби України з безпеки на транспорті Відділу держаного нагляду (контролю) у Львівській області про застосування адміністративно-господарського штрафу № ПШ 056082 від 12.06.2024. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до статей 1, 33, 48 та 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» суб`єктом відповідальності за порушення законодавства у сфері автомобільного транспорту є саме автомобільний перевізник, який фактично здійснює перевезення вантажу, а не власник транспортного засобу. З матеріалів справи слідує, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Галичхутро» 03.01.2019 укладено договір оренди транспортного засобу марки КАМАЗ 45143-02-15/СЗАП 8551 А, а також підписано акт приймання-передачі транспортного засобу, відповідно до яких вказаний автомобіль був переданий товариству у строкове користування для здійснення господарської діяльності. Отже, на момент проведення рейдової перевірки саме ТОВ «Галичхутро» було автомобільним перевізником у розумінні Закону №2344-III. При цьому сам факт належності транспортного засобу позивачу на праві власності не є достатньою підставою для покладення на нього відповідальності, передбаченої абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 22.02.2023 у справі №240/22448/20 та від 21.12.2023 у справі №280/2150/23. Крім того, судом враховано, що постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу винесено відносно ФОП ОСОБА_1 , однак відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підприємницька діяльність позивача припинена ще 11.07.2014, тобто задовго до виникнення спірних правовідносин. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що позивач на момент перевірки здійснювала діяльність автомобільного перевізника чи була учасником правовідносин перевезення вантажу. 
Не погодившись з прийнятим рішенням, Державна служба України з безпеки на транспорті подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність у ОСОБА_1 статусу автомобільного перевізника та безпідставно поклав в основу рішення договір оренди транспортного засобу від 03.01.2019 №03/01/2019. Вказаний договір укладений між фізичною особою та товариством без нотаріального посвідчення, що суперечить вимогам ч. 2 ст. 799 Цивільного кодексу України, а тому відповідно до ст. 220 та ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемним і не може вважатися належним та допустимим доказом у розумінні ст. 74 КАС України. При цьому під час проведення рейдової перевірки та розгляду справи жодних документів, які б підтверджували передачу транспортного засобу в користування ТзОВ «Галичхутро», водієм або позивачем надано не було. Відповідно до ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» саме документи, пред`явлені під час перевірки, є підставою для встановлення автомобільного перевізника, а їх відсутність підтверджує правомірність висновків Укртрансбезпеки щодо належного суб`єкта відповідальності. Крім того, висновок суду щодо порушення відповідачем процедури розгляду справи не відповідає фактичним обставинам та вимогам Порядку №1567. Апелянтом належним чином було повідомлено ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи рекомендованим листом, що підтверджується матеріалами справи та даними поштового відправлення. Неотримання кореспонденції з причин, що перебувають поза межами контролю Укртрансбезпеки, не може свідчити про порушення процедури та не є самостійною підставою для скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №820/4624/17 та від 01.03.2018 у справі №820/4810/17. Водночас суд першої інстанції не врахував, що позивач не спростував факту вчинення порушення, а саме здійснення перевезення вантажу без товарно-транспортної накладної, що є порушенням ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» та тягне застосування адміністративно-господарського штрафу відповідно до ст. 60 зазначеного Закону.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п.3 ч.1 ст.311 КАС України).
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, 08 травня 2024 року під час проведення перевірки на автошляху Київ-Чоп км. 529 м. 100 був зупинений і перевірений транспортний засіб марки КАМАЗ 45143-02-15/СЗАП 8551 А, реєстраційний номер НОМЕР_1 , причіп НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія та номер НОМЕР_3 .
В результаті перевірки був складений акт № AP 015040 від 08 травня 2024 року, яким встановлено, що вищевказаним автотранспортним засобом керував водій ОСОБА_2 , посвідчення водія НОМЕР_4 видане 23 червня 2005 року, а також вказано порушення вимог ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» та наказ МТЗУ № 385, а саме при перевезені вантажу (пивна дробина) відсутня ТТН або інший документ передбачений законодавством; транспортний засіб не обладнаний тахографом, відсутній протокол перевірки та адаптації тахографів для т/з. Водій від пояснень відмовився, проте підписав вищезгаданий акт.
Актом зафіксовано порушення, відповідальність за які передбачена абзацом 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» - перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст. 48 цього Закону. 
12 червня 2024 року відбувся розгляд справи про порушення, в результаті якого Відділом державного нагляду (контролю) у Львівській області було винесено постанову про застосування до ФОМ ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу №ПШ 056082. 
Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Правовідносини у сфері перевезення вантажів регулюються Законом України від 05.04.2001 №2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі – Закон №2344-III).
Відповідно до частини 11 статті 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок.
За приписами частини 3 статті 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері автомобільного транспорту, забезпечує: формування та реалізацію державної політики у сфері автомобільного транспорту; нормативно-правове регулювання; визначення пріоритетних напрямів розвитку автомобільного транспорту.
Пунктом 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 (далі - Положення №103), визначено, що Державна служба України з безпеки на транспорті є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).
Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань, зокрема здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті, підготовку пропозицій щодо їх удосконалення, а також законодавства про судноплавство на суднах, у морських і річкових портах, територіальних та внутрішніх водах, на внутрішніх водних шляхах України, габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування.
Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи та Держспецтрансслужбу (пункт 8 Положення №103).
Згідно з пунктом 15 Порядку здійснення контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567, під час проведення рейдової перевірки перевіряється, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.
Відповідно до статті 34 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник повинен: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону; забезпечувати контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут; забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров`я водіїв; організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту; забезпечувати безпеку дорожнього руху; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.
Статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи.
Отже, як зазначено в абзаці 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», суб`єктом відповідальності за встановлене правопорушення є саме автомобільний перевізник.
Відповідальність за порушення вимог законодавства сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів застосовується саме до перевізників.
Таким чином, спірним питанням в межах цієї справи є встановлення факту чи є позивач перевізником в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт».
За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - це перевезення вантажів вантажними автомобілями; водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.
Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовують на законних підставах (стаття 33 Закону України «Про автомобільний транспорт»).
Як вірно встановив суд першої інстанції, 03 січня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Галичхутро» та ОСОБА_1 був укладений договір оренди № 03/01/2019 транспортного засобу марки «КАМА3», ідентифікаційний номер (VIN) - НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , причіп СЗАП 8551 А, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Відповідно до вказаного договору Орендодавець передає, а Орендар приймає в тимчасове користування автомобіль для використання у службових цілях. Термін оренди - 7 років. 
Також між Орендодавцем та Орендарем був укладений акт прийомки-передачі. Копії договору оренди та акту прийому-передачі транспортного засобу позивач додав до позовної заяви.
Відтак, оскільки даний договір є законною підставою для використання транспортного засобу для перевезення вантажу, то відповідно в межах спірних правовідносин автомобільним перевізником є саме ТОВ «Галичхутро», а не ОСОБА_1 .
Посилання скаржника на те, що договір оренди транспортного засобу від 03.01.2019 №03/01/2019 є нікчемним є необгрунтованими і не можуть братись судом до уваги, оскільки вказаний договір не є предметом спору у цій справі.
В постанові Верховного Суду від 22.02.2023 у справі № 240/22448/20 Верховний Суд зауважував на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону № 2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися).
Також Верховний Суд у постанові від 21.12.2023 у справі № 280/2150/23 зазначив, що на основі самих лише реєстраційних документів на транспортний засіб не можливо визначити суб`єкта, який має нести відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Ці вихідні дані орган контролю отримує на місці перевірки, тоді як постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу виноситься за результатами розгляду справи в територіальному органі Укртрансбезпеки і саме під час її розгляду і має бути встановлений суб`єкт (особа порушника), який, у розумінні частини першої статті 60 Закону № 2344-ІІІ, має нести відповідальність за порушення вимог цього Закону.
Колегія суддів звертає увагу на те, що розгляд справи про порушення 12 червня 2024 року відбувся без участі позивача, і під час розгляду суб`єкт (особа порушника) була встановлена помилково. Водночас відповідачем не надано суду доказів надсилання позивачу листа-повідомлення про призначення розгляду справи на 12 червня 2024 року. 
У постанові від 12 вересня 2024 року у справі № 200/16186/21 Верховний Суд наголосив, що положення статті 60 Закону № 2344-ІІІ не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт.
На підставі викладеного колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про автомобільний автотранспорт» не є автомобільним перевізником.
Також суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що оскаржуваною постановою притягнуто до відповідальності саме ФОП ОСОБА_1 .
Разом з тим, згідно повідомлення про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, долученого до матеріалів адміністративного позову, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних-осіб підприємців 11 липня 2014 року внесено запис №24080060005001493 про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , 2664313748.
Таким чином ОСОБА_1 припинила діяти як суб`єкт господарської діяльності (фізична особа-підприємець) ще з 11 липня 2014 року.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про те, що постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №ПШ 056082 від 12 червня 2024 року слід визнати протиправною та скасувати. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, КАС України, суд –
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2024 року у справі № 380/14342/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	З. М. Матковська