ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

07 травня 2026 року
м. Київ

справа № 760/20755/24
провадження № 61-13551св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сердюка В. В.,

учасники справи:
позивач -    ОСОБА_1 ,
відповідач - Національне антикорупційне бюро України,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києвавід 21 травня 2025 року у складі судді Верещінської І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 рокуу складі колегії суддів: Євграфової Є. П., Левенця Б. Б., Саліхова В. В., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
1. Усерпні 2024 року  ОСОБА_2 звернувся до суду із позовомдоНаціонального антикорупційного бюро України (далі - НАБУ) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями посадових (службових) осіб НАБУ.
2. На обґрунтування позову зазначав, що 10 лютого 2022 року він направив на адресу Національного антикорупційного бюро України заяву про кримінальне правопорушення відносно службових (посадових) осіб Львівської окружної прокуратури, які, зловживаючи посадовим становищем, всупереч інтересам служби, при розгляді його заяви про вчинене кримінальне правопорушення, порушили його права, гарантовані змістом статті 40 Конституції України та статті 56 КПК України, шляхом умисного невиконання ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 14 вересня 2020 року у справі 
№ 461/7425/20.
3. Вказував, що у відповідь на свою заяву отримав лист від НАБУ за вих. 
№ 111-006/4363 від 16 лютого 2022 року, в якому було вказано, що його заяву, датовану 09 лютого 2022 року, направлено для розгляду до Офісу Генерального прокурора. 
4. У подальшому, не отримавши відповіді, позивач оскаржив бездіяльність Національного антикорупційного бюро України в порядку, передбаченому КПК України, і ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва 
від 27 квітня 2022 року у справі № 760/4312/22 зобов`язано уповноважену особу Національного антикорупційного бюро України невідкладно внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, які містяться у заяві про вчинення кримінального правопорушення.
5. Зауважував, що порушення відповідачем норм статей 19, 40, 64, 68 Конституції України та норм КПК України підтверджується змістом ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 27 квітня 
2022 року у справі № 760/4312/22 та полягає у свідомому глузуванні органів державної влади України, оскільки позивач в короткі терміни не зміг захистити права, в результаті чого йому було спричинено моральну шкоду, яка полягала 
у приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з порушенням прав, було порушено нормальні ділові зв`язки через неможливість продовження активної підприємницької діяльності для забезпечення діяльності господарства, порушено стосунки з оточуючими людьми, так як всі родичі та знайомі глузують, стверджуючи, що позивач не веде діяльність в межах закону, адже кожне рішення органу державної влади, яким відмовлено у задоволенні вимог, говорить, що вимоги позивача незаконні. 
6. Враховуючи вищенаведене позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 
1 000 000,00 грн та майнову шкоду у розмірі 29,00 грн, завдану необхідністю направлення до Солом`янського суду міста Києва скарги щодо порушення НАБУ норм законодавства при розгляді заяви позивача від 09 лютого 2022 року.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
7. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 
2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду 
від 23 жовтня 2025 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
8. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що для настання деліктної відповідальності, зокрема за статтями 1173, 1174 ЦК України, позивач повинен був довести наявність трьох обов`язкових умов: неправомірні дії органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між ними. 
9. При цьому районний суд зауважив, що сам факт оскарження дій НАБУ 
у порядку КПК України та покладення ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 27 квітня 2022 року обов`язку внести відомості до ЄРДР, не свідчить про завдання позивачу шкоди і не є достатньою правовою підставою для її відшкодування. 
10. Водночас суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що задоволення скарги позивача на бездіяльність слідчого є достатньою справедливою сатисфакцією з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач, що узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини. 
11. Відтак, висновки судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що позивачем не було доведено факту заподіяння йому моральної шкоди, а також причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю відповідача і завданою моральною шкодою.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
12. У жовтні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга  ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 рокуу вказаній справі.
13. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
14. У касаційній скарзі  ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
15. Підставою касаційного оскарження вказує неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 761/12945/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
16. Також підставою касаційного оскарження вказує відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах статей 10, 12, 78, 81, 263, 264, 265, 382 ЦПК України (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
17. На переконання заявника касаційної скарги, суди попередніх інстанцій не врахували, що у деліктних зобов`язаннях цивільне законодавство передбачає презумпцію вини особи, яка завдала шкоди. Якщо під час розгляду справи ця презумпція не спростована, вона є підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
18. З огляду на викладене та з урахуванням принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.
19. Водночас, за відсутності наданих відповідачем доказів на спростування його вини у судів попередніх інстанцій не було підстав для відмови 
у задоволенні позову.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
20. У листопаді 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив НАБУ на касаційну скаргу, у якому вказано, що оскаржувані судові рішення постановлені із дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу.
21. Відтак, на переконання заявника відзиву, встановлені у справі обставини свідчать про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач не надав належних і достатніх доказів на підтвердження підстав для відшкодування завданої йому моральної шкоди.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
22. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 09 лютого 2022 року 
ОСОБА_2 направив на адресу Національного антикорупційного бюро України заяву про кримінальне правопорушення відносно службових (посадових) осіб Львівської окружної прокуратури, які зловживали посадовим становищем, всупереч інтересам служби розглянули його заяви про вчинене кримінальне правопорушення, умисно не виконали ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 14 вересня 2020 року у справі № 461/7425/20.
23. Листом Національного антикорупційного бюро України за 
вих. № 111-006/4363 від 16 лютого 2022 року ОСОБА_2 повідомлено, що його заяву від 09 лютого 2022 року направлено для розгляду до Офісу Генерального прокурора.
24.  ОСОБА_2 не погодився із вищезазначеним листом Національного антикорупційного бюро України та звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва зі скаргою на бездіяльність Національного антикорупційного бюро України (справа № 760/4312/22).
25. Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва 
від 27 квітня 2022 у справі № 760/4312/22 скаргу ОСОБА_2 було задоволено частково та зобов`язано уповноважену особу Національного антикорупційного бюро України, невідкладно внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, які містяться в заяві про вчинення кримінального правопорушення.
Позиція Верховного Суду
26. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
27. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно 
у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права 
у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
28. Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції
в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
29. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише 
в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
30. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
31. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
32. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
33. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
34. Звертаючись до суду із позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди, ОСОБА_2 обґрунтовував свої вимоги тим, що вищевказана шкода була спричинена незаконною бездіяльністю НАБУ, яке, отримавши його заяву про кримінальне правопорушення від 09 лютого 2022 року, протиправно не внесло відомості до ЄРДР, порушивши його конституційні права, гарантовані 
статтею 40 Конституції України, незважаючи на зобов`язання вчинити ці дії, що встановлено ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 27 квітня 2022 року у справі №760/4312/22.
35. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, мотивував своє рішення недоведеністю позовних вимог.
36. Колегія суддів вважає обґрунтованими такі висновки судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.
37. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
38. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
39. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
40. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
41. Згідно зі змістом статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
42. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.
43. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.
44. Вищевказані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
45. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
46. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
47. Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
48. Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
49. Вищезазначене узгоджується із правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у змісті постанови від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, а також у змісті постанови Верховного Суду від 08 січня 2024 року у справі № 454/2855/22.
50. Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
51. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
52. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
53. Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.
54. Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
55. За змістом частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора.
56. За правилом, визначеним змістом частини другої статті 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.
57. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.
58. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.
59. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.
60. Аналогічні висновки неодноразово викладалися Верховним Судом 
у змісті постанов від 01 квітня 2020 року в справі № 641/7772/17, від 30 червня 2020 року в справі № 641/7984/17, від 25 січня 2021 року в справі № 227/4410/19, від 25 березня 2021 року в справі № 227/3052/19, від 19 грудня 2022 року у справі № 466/5021/18, від 27 березня 2023 року у справі № 757/221/21-ц, від 20 червня 2023 року у справі № 757/33618/18-ц, від 23 жовтня 2024 рокуу справі № 463/7418/21-ц, від 12 грудня 2024 рокуу справі № 757/15524/22-ц.
61. Відтак, для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
62. Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.
63. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
64. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
65. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
66. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
67. У постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18, 
від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 Верховний Суд дійшов висновку про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із завданою шкодою.
68. Саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди, між протиправною поведінкою та шкодою виражається у тому, що шкода, повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
69. Сам по собі факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності (постанова Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 686/27967/19 (провадження № 61-14451св20)).
70. Заявляючи вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 
1 000 000,00 грн, позивач до позовної заяви не додав доказів на підтвердження такого розміру шкоди, а обмежився лише констатацією фактів покладення ухвалою слідчого судді на уповноважену особу Національного антикорупційного бюро України обов`язкущодоневідкладного внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, які містяться в заяві про вчинення кримінального правопорушення, однак матеріали справи не містять належних та допустимих доказів як про заподіяння шкоди, так і про причинно-наслідковий зв`язок між діями (бездіяльністю) відповідача і шкодою.
71. З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову 
у задоволенні позову, оскільки, звертаючись до суду, позивачем не доведено факт заподіяння йому шкоди, її розмір, а також причинний зв`язок між діями (бездіяльністю) посадових осіб Національного антикорупційного бюро України та настанням шкоди, що відповідно до статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком, а відтак неспроможними є посилання касаційної скарги на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме: 10, 12, 78, 81, 263, 264, 265, 382 ЦПК України, щодо того, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
72. Більше того, оскільки наведені в касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, на переконання Верховного Суду відсутні підстави повторно відповідати на ті самі аргументи заявниці. 
73. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення 
від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення 
від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
74. Підсумовуючи, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло 
б призвести до неправильного вирішення справи та у значній мірі зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
75. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
76. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
77. Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
78. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Щодо порушеного у змісті касаційної скарги клопотання про звернення до Конституційного Суду України
79. У касаційній скарзі заявником порушується питання про внесення Верховним Судом до Конституційного Суду України подання щодо тлумачення статті 56 Конституції України та щодо конституційності: 
постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»;
постанов Верховного Суду від 30січня 2019 року у справі №199/1478/17, 
від 20січня 2021 року у справі №686/27885/19,від 12березня 2019 року у справі №920/715/17, від 13 травня 2020 року у справі №638/8636/17-ц, від 10 липня 2019 року у справі №522/3429/17, від 27 листопада 2019 року у справі №641/2198/17,від 21грудня 2019 року у справі №285/3475/18-ц, від 10 липня 2019 року у справі №522/3429/17, від 30 січня 2019 року у справі №199/1478/17, від 13січня 2020 року у справі №227/2572/19,від 21лютого 2020 року у справі №521/2951/17, від 04 березня 2020 року у справі №639/1803/18, від 19березня 2020 року у справі №686/13212/19, від 13 травня 2020 року у справі №638/8636/17-ц, від 01 грудня 2021 року у справі №635/4708/19, від 01 грудня 2021 року у справі №638/3758/20, від 16грудня 2021 року у справі №686/11712/20 та від 24 грудня 2021 року у справі №646/5190/19-ц.
80. Вивчивши заявлене клопотання, колегія суддів дійшла висновку, що це клопотання слід залишити без розгляду з таких підстав.
81. Відповідно до пункту 5 частини другої статті 46 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Пленум Верховного Суду приймає рішення про звернення до Конституційного Суду України з питань конституційності законів та інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції України.
82. Аналіз положень вищевказаного закону свідчить про те, що окремі колегії суддів судових палат Верховного Суду не наділені повноваженнями щодо вирішення питання про звернення до Конституційного Суду України з відповідним поданням.
83. Відповідно до частини шостої статті 10 ЦПК України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України.
84. Відтак, оскільки окрема колегія суддів судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не має повноважень вирішувати питання про звернення до Конституційного Суду України з питань конституційності законів, зазначене клопотання ОСОБА_2 слід залишити без розгляду.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
1. Клопотання ОСОБА_2 про звернення до Конституційного Суду України залишити без розгляду.
2. Касаційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення.
3. Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 
2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді: Н. Ю. Сакара
О. М. Осіян 
В. В. Сердюк