ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2026 р. 	Справа № 480/2330/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Семененко М.О.,
Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 27.04.2026, головуючий суддя І інстанції: Л.М. Опімах, м. Суми, повний текст складено 27.04.26 по справі № 480/2330/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області  третя особа  Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Кіровоградській області), третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі - третя особа, ГУ ПФУ в Сумській області), в якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, а саме - рішення № 183450033863 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області врахувати нотаріально завірений переклад на українську мову трудової книжки НОМЕР_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Кіровоградській області зарахувати до страхового стажу періоди трудової діяльності згідно записів №1-8 трудової книжки ( НОМЕР_1 );
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області зарахувати до страхового стажу період з 02.11.1990 по 26.09.1994 згідно записів трудової книжки ( НОМЕР_1 );
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області врахувати довідку посольства України в Азербайджанській Республіці від 31.07.1999 за №44/26-1102;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області призначити позивачу пенсію за віком;
- стягнути на користь ОСОБА_1 суму судового збору.
В обгрунтування позовних вимог зазначено, що 03.12.2024 позивач звернулася до ГУ ПФУ в Сумській області із заявою про призначення пенсії за віком. До заяви було додано усі документи, які підтверджують її право на пенсію за віком, однак рішенням ГУ ПФУ в Кіровоградській області від 09.12.2024 № 183450033863 їй відмовлено в призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи. За підрахунками відповідача її страховий стаж становить 26 років 09 місяців 28 днів. Так, до страхового стажу не зараховано період її роботи згідно з записами № 1-8 трудової книжки ( НОМЕР_1 ), оскільки документ з перекладом трудової книжки українською мовою не засвідчений у встановленому порядку (нотаріально), та печатка, якою завірено переклад, не містить українського тексту. Також печатка, якою засвідчено запис про роботу з 02.11.1990 по 26.09.1994 трудової книжки ( НОМЕР_1 ), не містить перекладу. Вважає таке рішення протиправним та зазначає, що факт зайнятості на зазначеній роботі підтверджується даними трудової книжки та оригіналами відповідних письмових документів. У зв`язку з цим відмова відповідача зарахувати до її страхового стажу періоди роботи на посаді, що дає право на призначення пенсії за віком, та відмова призначити пенсію є протиправною та такою, що порушує її конституційні права та гарантії на належний соціальний захист.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 27.04.2026 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, третя особа – Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії – задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 09.12.2024 № 183450033863 про відмову у призначенні пенсії в частині незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду трудової діяльності згідно з записами № 1-8 трудової книжки ( НОМЕР_2 ).
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди трудової діяльності згідно з записами № 1-8 трудової книжки ( НОМЕР_1 ).
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 1211,20 грн в рахунок відшкодування судового збору.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, в апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що вік позивача - 53 роки, страховий стаж - 26 років 09 місяців 28 днів. До страхового стажу не зараховані періоди трудової діяльності згідно записів № 1-8 трудової книжки ( НОМЕР_1 ), оскільки документ з перекладом трудової книжки українською мовою не засвідчений в установленому порядку (нотаріально) та печатка, якою завірено переклад, не містить українського тексту. Крім того, печатка, якою засвідчено запис про роботу з 02.11.1990 по 26.09.1994 трудової книжки ( НОМЕР_1 ), не містить перекладу. Разом з тим, до уваги не взята довідка посольства України в Азербайджанській Республіці від 31.07.1999 за № 44/26-1102, оскільки документ не містить підстави видачі. Отже, право на призначення пенсії відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) позивач набуде після досягнення 63-річного віку, з 18.04.2034. Відповідач стверджує, що судом першої інстанції не було взято до уваги наведені відповідачем доводи, у зв`язку з чим рішення суду є безпідставним та не ґрунтується на нормах діючого законодавства.
Щодо вимоги позивача стосовно стягнення з відповідача судових витрат зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 73 Закону № 1058-IV забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом, тому вимога позивача про стягнення судових витрат з відповідача є безпідставною.
Позивач скористалася своїм правом та надала до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що недоліки записів в трудовій книжці не можуть бути належною підставою для неврахування даних трудової книжки та відповідних періодів до страхового стажу особи, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці. Такі дані є формальністю та не впливають на зміст самих записів. Відповідальність за оформлення та ведення трудової книжки покладено на роботодавця. Трудова книжка оформлюється при першому прийнятті особи на роботу та при подальшому працевлаштуванні на інше місце роботи обміну не підлягає. У зв`язку з викладеним, позивач посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Зі змісту апеляційної скарги встановлено, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволення позовних вимог, отже, відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині.
Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 03.12.2024 позивач звернулася до ГУ ПФУ в Сумській області із заявою про призначення пенсії за віком, до якої було додано усі документи, які підтверджують її право на пенсію за віком.
Рішенням від 09.12.2024 № 183450033863 ГУ ПФУ в Кіровоградській області відмовило в призначенні пенсії ОСОБА_1 у зв`язку з недосягненням пенсійного віку та відсутністю у неї необхідного стажу роботи, зазначивши, що вік заявника 53 роки, не працює, страховий стаж особи становить 26 р. 9 м. 28 д. За результатами розгляду документів, до страхового стажу не зараховані періоди трудової діяльності згідно записів №1-8 трудової книжки ( НОМЕР_1 ), оскільки документ з перекладом трудової книжки українською мовою не засвідчений в установленому порядку( нотаріально) та печатка, якою завірено переклад, не містить українського тексту. Крім того печатка, якою засвідчено запис про роботу з 02.11.1990 по 26.09.1994 трудової книжки ( НОМЕР_1 ), не містить перекладу. Разом з тим, до уваги не взята довідка посольства України в Азербайджанській Республіці від 31.07.1999 за №44/26-1102, оскільки документ не містить підстави видачі. Право на призначення пенсії відповідно до статті 26 Закону заявниця на буде після досягнення 63-річного віку, з 18.04.2034. На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує. За підрахунками відповідача її страховий стаж становить 26 років 09 місяців 28 днів.
Не погоджуючись із відмовою у призначенні пенсії ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що факт роботи позивача та отримання нею заробітної плати в Азербайджанській Республіці підтверджується матеріалами справи та не спростований відповідачем. 
Враховуючи, що відповідач, не зарахувавши спірний період роботи в Азербайджанській Республіці до страхового стажу позивача, не дотримався вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) та Закону № 1058-IV, суд дійшов висновку, що такі дії не можуть відповідати приписам ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому позовні вимоги про зобов`язання ГУ ПФУ в Кіровоградській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу період роботи в Азербайджанській Республіці згідно із записами № 1-8 трудової книжки НОМЕР_1 є обгрунтованими та підлягають задоволенню.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову в оскаржуваній відповідачем частині з таких підстав.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. 
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. 
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунок і виплата пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначені Законом №1058-IV, який набув чинності з 01.01.2004 року.
Статтею 8 Закону №1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (ч. 2 ст. 24 Закону №1058-IV).
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV).
Відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року – не менше 31 року.
Відповідно до частини другої статті 26 Закону №1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу, починаючи з 1 січня 2028 року – від 25 до 35 років.
Згідно з приписами статті 62 Закону № 1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі – Порядок № 637, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до пунктів 1-2 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Документи можуть бути подані в електронному вигляді з накладенням електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису.
Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.
У разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.
Згідно пункту 3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
З аналізу наведених законодавчих приписів випливає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами, показань свідків.
У спірних правовідносинах відповідач відмовив позивачу в призначенні пенсії за віком, зокрема, через відсутність у неї необхідного страхового стажу. 
Так, відповідач не зарахував періоди трудової діяльності позивача згідно із записами № 1-8 трудової книжки ( НОМЕР_1 ), оскільки документ з перекладом трудової книжки українською мовою не засвідчений у встановленому порядку (нотаріально), та печатка, якою завірено переклад, не містить українського тексту. Крім того, печатка, якою засвідчено запис про роботу з 02.11.1990 по 26.09.1994 трудової книжки ( НОМЕР_1 ), не містить перекладу. Окремо відповідач не взяв до уваги довідку посольства України в Азербайджанській Республіці від 31.07.1999 за № 44/26-1102, оскільки документ не містить підстави видачі.
Водночас, колегія суддів враховує, що записи про періоди роботи позивача з 02.11.1990 до 29.12.1997 (записи № 1-8 трудової книжки НОМЕР_1 ) не містять перекреслень, виправлень чи дописок, які б змінювали суть записів або перекручували б їх зміст. Записи виконані послідовно, під порядковими номерами 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7 та 8, розміщені в хронологічному порядку, написані акуратно, завірені підписом керівника та печаткою підприємства, що, у свою чергу, не потребує обов`язкового підтвердження трудового стажу додатковими документами.
До того ж працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських та інших документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах. 
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові у справі № 687/975/17 від 21.02.2018.
Відповідно до частини першої, другої статті 4 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів, підписаної 15.04.1994 Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, Республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, Російської Федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан та України кожна зі Сторін визнає (без легалізації) дипломи, свідоцтва про освіту, відповідні документи про надання звання, розряду, кваліфікації та інші неодмінні для здійснення трудової діяльності документи і завірений, у встановленому на території Сторони виїзду порядку, їх переклад державною мовою Сторони працевлаштування або російською мовою. Трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.
Отже, на підставі указаної Угоди відповідач мав визнати трудову книжку позивача без додаткових документів. 
Крім того, відповідно до статті 18 Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів у разі припинення дії цієї Угоди її положення залишаються чинними щодо трудових договорів (контрактів), укладених працівниками з роботодавцем (наймачем), до закінчення терміну, на який вони були укладені.
Беручи до уваги, що як на час роботи позивача в Азербайджанській Республіці так і станом на день звернення за призначенням пенсії, у відносинах України з Азербайджанською Республікою дію Угоди не припинено, відповідач не мав правових підстав для відмови в зарахуванні до страхового стажу позивача періоду роботи, набутого на території Азербайджанської Республіки.
У свою чергу, можливий вихід України з цієї Угоди, а також вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві, не може слугувати підставою порушення прав громадян України на пенсійне забезпечення. Зокрема, у спірних правовідносинах така обставина не може бути підставою для відмови позивачу у реалізації наявного у неї права на зарахування до страхового стажу спірного періоду роботи в Азербайджанській Республіці.
Також судом встановлено, що записи 1-2 на сторінках трудової книжки серії НОМЕР_1 зроблені російською мовою, а записи 3-8 - азербайджанською мовою.
При цьому, позивач надала переклад вказаних сторінок трудової книжки серії НОМЕР_1 з російської та азербайджанської мов на українську мову, який був виконаний перекладачем ОСОБА_2 ; справжність підпису перекладача Салманової Мехрібан Умудівни засвідчено приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу, яким також особу перекладача встановлено, дієздатність та кваліфікацію перевірено, зареєстровано в реєстрі за № 1737.
Згідно з перекладом, позивач працювала:
- з 02 листопада 1990 року по 26 вересня 1994 року секретарем-машиністкою в школі № 167 міста Баку;
- з 11 жовтня 1994 року по 27 грудня 1995 року головним економістом управління праці та соціального захисту Комітету житлово-комунального господарства при Кабінету Міністрів Азербайджанської Республіки;
- з 28 грудня 1995 року по 21 вересня 1997 року заступник директора з економічних питань на Малому підприємстві "Табріз-М";
- з 22 вересня 1997 року по 29 грудня 1997 року головний бухгалтер ВКФ "Расім-Р".
У перекладі також зазначені документи, на підставі яких внесені вказані вище записи до трудової книжки серії НОМЕР_1 .
Крім того, відповідно до довідки № 44/26-1102 від 31.07.1999 з 1 листопада 1997 року по 31 липня 1999 року працювала друкаркою в Посольстві України в Азербайджанській Республіці.
Таким чином, матеріалами справи встановлений факт зайнятості позивача в період з 02.11.1990 до 29.12.1997 (записи № 1-8 трудової книжки НОМЕР_1 ), що підтверджується трудовою книжкою та довідкою від 31.07.1999 № 44/26-1102.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що у даному випадку трудова книжка позивача оформлена відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 № 58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за № 110 (далі - Інструкція № 58), відповідно, така трудова книжка та інші документи, що уточнюють та доповнюють записи у ній, мали бути враховані відповідачем при вирішенні питання про підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком.
Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення № 183450033863 від 09.12.2024 про відмову у призначенні пенсії в частині незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду трудової діяльності згідно із записами № 1-8 трудової книжки ( НОМЕР_2 ) прийнято ГУ ПФУ в Кіровоградській області не на підставі та не у спосіб, що визначені законодавством України, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому вказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню.
Крім того, враховуючи межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, беручи до уваги обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди трудової діяльності згідно з записами № 1-8 трудової книжки ( НОМЕР_1 ).
Посилання відповідача на ч. 2 ст. 73 Закону № 1058-IV, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки стягнення судових витрат на користь позивача не є використанням коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені законом, а здійснюється на виконання прямої норми процесуального закону – ч. 1 ст. 139 КАС України (у разі задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, що підлягають відшкодуванню або оплаті, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, який був відповідачем у справі).
Зазначена норма ч. 1 ст. 139 КАС України є імперативною та не ставить можливість відшкодування судових витрат у залежність від наявності чи відсутності у відповідача відповідних бюджетних призначень.
Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
На підставі викладеного, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
З огляду на вищенаведений підхід, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду в оскаржуваній частині не спростовують.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставин справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області - залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 27.04.2026 по справі № 480/2330/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		М.О. Семененко 	
Судді	   	З.Г. Подобайло   І.С. Чалий