ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
16 червня 2026 року
м. Харків
справа №641/1054/24
провадження № 22-ц/818/2874/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря: Смелянець К.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Харківської міської ради про визнання права власності за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 адвоката Філатової Вікторії Костянтинівни та ОСОБА_2 на рішення Слобідського районного суду м.Харкова від 06 січня 2026 року, постановлене під головуванням судді Чайка І.В., -
в с т а н о в и в:
У лютому 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права власності. З урахуванням уточнених позовних вимог, просили визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на 1/4 частку у праві власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , право на 1/4 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 та зняти арешт нерухомого майна, накладений постановою Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 30.06.2009 року серії АА № 531195; визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 ; зняти обтяження забороною відчуження на нерухоме майно з квартири АДРЕСА_1 , що було накладене приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Ларисою Юріївною на підставі договору іпотеки від 21.05.2008 року реєстраційний номер № 2690. 
Рішенням Слобідського районного суду м.Харкова від 06 січня 2026 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на 1/4 частку у праві власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Знято обтяження з квартири АДРЕСА_1 , що було накладене приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Ларисою Юріївною на підставі договору іпотеки від 21.05.2008 року реєстраційний номер № 2690. В іншій частині позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання спільної сумісної власності на 1/2 частину квартири та прийняти в цій частині нове, яким задовольнити дані позовні вимоги.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога про визнання права спільної сумісної власності на 1/2 частку у праві власності на квартиру є похідною вимогою від вимоги про визнання прав власності в порядку спадкування після ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а тому відмовив у задоволенні цієї вимоги з огляду на відмову у визнання права власності в порядку спадкування після ОСОБА_4 . Таки висновок суду не відповідає статті 392 Цивільного кодексу України, за якою власник має право звернутись до суду у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Висновок суду про те, що ця вимога похідна від вимоги про визнання права власності на інші частки квартири не відповідає заявленим позивачем вимогам.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Філатова Вікторія Костянтинівна просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 та зняття арешту, про визнання спільної сумісної власності на 1/2 частину квартири та прийняти нове рішення про задоволення вимог в цій частині. 
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції відмовив ОСОБА_1 у цій вимозі, оскільки визнав недоведеними твердження позивача ОСОБА_1 щодо наявності підстав для визнання за нею права власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини лише у 2023 році, тобто з пропуском встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України шестимісячного строку, а належних та допустимих доказів проживання разом зі спадкодавцем на момент смерті останнього суду не надано. Вказані обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, через що він дійшов невірного висновку про недоведення ОСОБА_1 факту спільного проживання з ОСОБА_4 на час відкриття спадщини. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога про визнання права спільної сумісної власності на 1/2 частку у праві власності на квартиру є похідною вимогою від вимоги про визнання прав власності в порядку спадкування після ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а тому відмовив у задоволенні цієї вимоги з огляду на відмову у визнання права власності в порядку спадкування після ОСОБА_4 . Такі висновки суду не відповідають статті 392 Цивільного кодексу України, за якою власник має право звернутись до суду у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Висновок суду про те, що ця вимога похідна від вимоги про визнання права власності на інші частки квартири не відповідає заявленим позивачем вимогам.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Філатової В.К. підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду в частині задоволених позовних вимог не оспорюється, тому судом апеляційної інстанції не переглядається.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності того, що заявляючи вимоги про визнання права спільної сумісної власності на 1/2 частку квартири за кожним позивачем, позивачі розраховували, виходячи зі змісту позовної заяви, на задоволення позову та визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частку квартири, що належить ОСОБА_4 та 1/4 частку квартири, що належить ОСОБА_3 . Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову у визнанні за позивачем ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , тому суд також не вбачає підстав для задоволення вимоги про визнання за позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права спільної сумісної власності на 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 . З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири, на яку накладено обтяження у вигляді арешту. Згідно з договором іпотеки від 21.05.2008 року, укладеним між ОСОБА_5 , та ОСОБА_2 , яка діяла від свого імені та від імені та в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , цей договір забезпечує вимоги іпотекодержателя – ОСОБА_5 , що випливають з договору позики від 21.05.2008 року. Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 26.02.2013 року визнано недійсним договір іпотеки від 21.05.2008 року, питання щодо зняття обтяження, накладеного цією іпотекою, судом не вирішено. Додатковим рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 11.03.2013 року, визнано недійсним договір про внесення змін № 1 до Договору іпотеки від 21.05.2008 року. 06.09.2013 року ухвалою Апеляційного суду Харківської області апеляційні скарги ОСОБА_5 відхилені. Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26.02.2013 року та додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 11.03.2013 залишені без змін. Оскільки у зв`язку зі смертю іпотекодавців (майнових поручителів) ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та неможливістю внаслідок прийняття спадщини заміни сторони у визнаному судом недійсним Договору іпотеки, зняття обтяження з вищевказаної квартири може бути вирішене тільки в судовому порядку. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення із позовною заявою до суду за наявності арешту (обтяження), накладеного на майно порушується право приватної власності позивачів, внаслідок чого вони позбавлені змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачав, оскільки договір іпотеки від 21.05.2008 року, що став підставою для накладення обтяження визнаний судом недійсним, а тому вказане обтяження є безпідставним. Враховуючи всі обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме в частині визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , права на 1/4 частку у праві власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та зняття обтяження забороною відчуження на нерухоме майно з квартири АДРЕСА_1 , що було накладене приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Ларисою Юріївною на підставі договору іпотеки від 21.05.2008 року реєстраційний номер № 2690, в іншій частині позову суд вважав за необхідне відмовити. 
Такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання права позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , 11 листопада 1967 року зареєстровано шлюб, після укладення шлюбу ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_7 ».
Батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
З копії свідоцтва про право власності на житло реєстраційний номер № НОМЕР_1 від 01.04.2003 року вбачається, що ОСОБА_3 , та члени його сім`ї ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 набули на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_2 , яка була приватизована згідно з ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Також цей факт підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.10.2023 року.
Згідно з актом обстеження житлових умов від 15.02.2006 року виданого Комунальним житлово – експуатаційним підприємством № 123 Комінтернівського району м. Харкова, у квартирі АДРЕСА_2 проживають ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_8 . 
Вказаний факт також підтверджується довідкою від 28.04.2006 року виданою Комунальним житлово – експуатаційним підприємством № 123 Комінтернівського району м. Харкова.
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після його смерті відкрилась спадщина на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .
З копії спадкової справи № 648/2010, заведеної після смерті ОСОБА_3 , відповідно до якої 02.08.2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які є дітьми ОСОБА_3 відмовились від прийняття спадщини після смерті останнього на користь ОСОБА_1 , яка є дружиною спадкодавця та відповідно матір`ю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
19.08.2011 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , звернулась до приватного нотаріуса Сьомої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , як спадкоємець, яка на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем. 
Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 26.07.2010 року, виданої дільницею № 20 КП «Жилкомсервіс», у квартирі АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 . ОСОБА_3 спільно проживав та постійно був зареєстрований за вказаною адресою з 20.11.1974 року по день смерті – ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Виходячи з наведеного судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на день смерті чоловіка ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала з ним за однією адресою.
Діти спадкодавця ОСОБА_3 відмовилися від прийняття спадщини після смерті батька на користь матері.
В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Після смерті ОСОБА_3 у 2010 року та ОСОБА_4 у 2012 році, позивач ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до нотаріальної контори з питання оформлення спадкових прав, та їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину, з огляду на відсутність правовстановлюючого документу на нерухоме майно, наявності на ньому обтяження та ін. У зв`язку з неможливістю оформлення своїх спадкових прав у позасудовому порядку, позивачі звернулись до суду з вищевказаним позовом та з урахуванням уточнення позовних вимог, просили визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на 1/4 частку у праві власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , право на 1/4 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 та зняти арешт нерухомого майна, накладений постановою Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 30.06.2009 року серії АА № 531195; визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 ; зняти обтяження забороною відчуження на нерухоме майно з квартири АДРЕСА_1 , що було накладене приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Клопотовою Ларисою Юріївною на підставі договору іпотеки від 21.05.2008 року реєстраційний номер № 2690. 
Стосовно вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , права на 1/4 частку на квартиру АДРЕСА_1 та зняття арешту нерухомого майна, накладеного постановою Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 30.06.2009 року серії АА № 531195, судова колегія зазначає наступне.
При зверненні з вищевказаною вимогою ОСОБА_1 зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її син – ОСОБА_4 , та відкрилася спадщина, яка складається з 1/4 частини у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 . 11.10.2023 року, по факту його смерті Четвертою ХМДНК було заведено спадкову справу. 
Постановою Четвертої ХМДНК позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 , оскільки відсутні відомості щодо проживання позивача ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, також наявний арешт нерухомого майна, а саме арешт 1/4 частини квартири, що належить ОСОБА_4 .
ОСОБА_1 зазначала, що на момент відкриття спадщини вона разом зі спадкодавцем були зареєстровані за однією ардесою.
На підтвердження вищевказаного ОСОБА_1 надано ксерокопію паспорту сина. 
Зазначала, що будь – які інші особи, окрім неї, із заявами про прийняття спадщини не зверталися, у шлюбі ОСОБА_4 не перебував та дітей не мав, а тому інші спадкоємці першої черги відсутні.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Москва.
З копії спадкової справи № 783/2023, заведеної після смерті ОСОБА_4 вбачається, що 11.10.2023 року ОСОБА_2 , яка діє на підставі довіреності в інтересах своєї матері ОСОБА_1 , звернулася до Четвертої ХМДНК із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ім`я ОСОБА_1 .
З копії паспорта ОСОБА_4 вбачається, що останній з 22.02.1989 року був зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 . Але на яку саме дату посвідчена ця копія відомостей суду не надано.
Відповідно до довідки від 12.09.2023 року № 1137420 виданої КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради, квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Також у вказаній довідці наявна інформація про обтяження на частину вказаної квартири, а саме на частину, яка належить ОСОБА_4 .
Згідно з довідкою від 04.10.2023 року виданою КП «Жилкомсервіс», перевіркою архівних облікових документів, які знаходяться на зберіганні у КП «Жилкомсервіс», архівні картки реєстрації осіб за місцем проживання на ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_3 відсутні.
Згідно з Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 04.07.2024 року, відмовості щодо місця реєстрації ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_3 - відсутні.
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11.10.2023 року, ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 , у зв`язку з відсутністю у неї документу, який підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно, неможливістю встановлення факту прийняття спадщини спадкоємцем та кола спадкоємців та арешту нерухомого майна.
Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття.
Частиною 3 ст. 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Зі змісту відповіді на звернення ОСОБА_9 до Четвертої ХМДНК щодо надання інформації по спадковій справі убачається, що згідно з матеріалами спадкової справи № 783/2023, заведеної після смерті ОСОБА_4 , коло спадкоємців не встановлено, із заявами про прийняття спадщини або про відмову від спадщини у встановлений законом строк ніхто не звертався, хто прийняв спадщину фактично не встановлено.
Доказів, що ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті сина, матеріали справи не містять.
З вимогами про встановлення факту проживання разом із спадкодавцем на час його смерті або про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, позивач до суду не зверталась.
Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що твердження позивача ОСОБА_1 щодо наявності підстав для визнання за нею права власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 є безпідставними. Оскільки ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті сина – ОСОБА_4 у 2023 році, тобто з пропуском встановленого ст. 1270 ЦК України шестимісячного строку, а належних та допустимих доказів проживання разом зі спадкодавцем на момент смерті останнього суду не надано.
Оскільки під час розгляду справи, належних та достовірних доказів для визнання за позивачем ОСОБА_1 права власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , позивачем надано не було, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.10.2023 року, на квартиру АДРЕСА_1 накладено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, яке зареєстроване 03.07.2009 року за № 8853328 Харківською філією Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.
Згідно з відповіддю на звернення ОСОБА_1 , наданої 30.07.2024 року Основ`янсько – Слобідським відділом державної виконавчої служби у м. Харкові, ОСОБА_1 повідомлено про те, що у відділі відсутні відомості про належне представництво ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження № 12575314, де боржником був ОСОБА_4 , надати більш детальну інформацію не виявляється можливим.
Листом Голови Комінтернівського районного суду міста Харкова від 21.08.2024 року, ОСОБА_1 повідомлено про те, що у 2006 році були зареєстровані: справи за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_4 про стягнення боргу та справа за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_4 про стягнення боргу. Зазаначені справи знищені у зв`язку із закінченням строку зберігання. 
Враховуючи відсутність підстав для визнання за ОСОБА_1 , як за спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 права на 1/4 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що підстави для зняття обтяження, накладеного на майно спадкодавця ОСОБА_4 у вигляді арешту нерухомого майна, накладеного постановою Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 30.06.2009 року серії АА № 531195, відсутні.
Рішення суду в цій частині відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Щодо вимоги позивачів про визнання за ними права спільної сумісної власності на 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , судова колегія виходить з наступного.
Звертаючись до суду із позовом, позивачі зазначали, що відповідно свідоцтва про право власності на житло реєстраційний номер № НОМЕР_1 від 01.04.2003 року ОСОБА_3 , та члени його сім`ї ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 набули на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_2 , яка була приватизована згідно з ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». 
Дане свідоцтво було втрачено.
Одержати дублікат правовстановлючого документа не виявилось можливим, у зв`язку із невстановленням кола спадкоємців після смерті ОСОБА_4 .
Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Одним зі способів захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права.
В порядку ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
В силу ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Аналіз положень ст. 392 ЦК України дає підстави стверджувати, що позов про визнання права власності може бути пред`явлено, зокрема, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказували, що ними втрачено свідоцтво про право власності на житло за реєстраційним № 3-03-234796 від 01.04.2003 року, видане Управлінням комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, відновити яке в позасудовому порядку не вдалось. 
Згідно листа Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради від 31.07.2024 року за № 5273 заява про видачу дублікату свідоцтва про право власності на житло, подана через Центр надання адміністративних послуг, знята з розгляду, оскільки до відсутня повна інформація про коло спадкоємців ОСОБА_4 (суб`єкти звернення не можуть бути встановлені остаточно), на квартиру накладений арешт як на належне ОСОБА_4 майно (видача дубліката може порушити права третіх осіб). При цьому через втрату ними правовстановлюючого документа на вказану квартиру, вони позбавлені можливості здійснити її державну реєстрацію відповідно до норм чинного законодавства.
Відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.
Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання права, позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Згідно ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З матеріалів справи убачається, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло реєстраційний номер № НОМЕР_1 від 01.04.2003 року вбачається, що ОСОБА_3 , та члени його сім`ї ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 набули на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_2 , яка була приватизована згідно з ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». 
Згідно з довідки від 12.09.2023 року № 1137420 виданої КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради, квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . 
Проте у зв`язку із втратою оригіналу правовстановлюючих документів, позивачі не можуть в повній мірі реалізувати своє право власності, в тому числі щодо розпорядження спірною квартирою.
Одержати дублікат правовстановлючого документа не виявилось можливим, у зв`язку із невстановленням кола спадкоємців після смерті ОСОБА_4 .
Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання за позивачами права спільної сумісної власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 є безпідставним, оскільки втрата документа, який засвідчує право власності особи на майно, є підставою для визнання за особою права власності на нього відповідно до вимог ст. 392 ЦК України.
Виходячи з вищевикладеного, судова колегія доходить висновку, що рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового про задоволення позовних вимог в цій частині.
Висновки суду, в оскаржуваній частині, не в повній мірі відповідають фактичним обставинам справи.
Доводи апеляційних скарг частково спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Філатової Вікторії Костянтинівни – задовольнити частково.
Рішення Слобідського районного суду м.Харкова від 06 січня 2026 року в частині вимог про визнання права спільної часткової власності на 1/2 частину квартири – скасувати.
Позовні вимоги в цій частині - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:         О.В. Маміна
Судді:  Ю.М. Мальований
О.Ю. Тичкова