Справа № 740/7218/25 
Провадження № 2/740/696/26 

Р І Ш Е Н Н Я
з а о ч н е
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2026 року     місто Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:
головуючої судді Роздайбіди О.В.,
при секретарі Дьоміній Н.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ніжині в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю та визнання права власності на спадкове майно,
встановив:
18 грудня 2025 року ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , в якому просив визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка з ОСОБА_4 перебувала у шлюбі з 27 червня 2003 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на все його майно та майнові права, які він мав за життя. До спадкового майна входить квартира АДРЕСА_1 . На випадок своєї смерті ОСОБА_4 залишив заповіт від 19.03.2013, в якому зазначено, що належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , він заповідає своїй дружині ОСОБА_1 . У шестимісячний термін позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Бубликом В.М. заведена спадкова справа за № 24/2025 року щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . У подальшому приватний нотаріус Бублик В.М. виніс постанову від 08 грудня 2025 року про відмову у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з неможливістю встановити частки нерухомого майна, що належить спадкодавцеві.
Зазначив, що оскільки спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_4 в той час, коли останній формально перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 , то дана квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_4 .
Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 січня 2026 року відкрито провадження по справі з визначенням її розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 лютого 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 15 год 00 хв 19 березня 2025 року, яке в подальшому неодноразово відкладалося , востаннє - на 11 год 00 хв 13 травня 2026 року. 
У судове засідання позивачка не з`явилася. Від представника позивача – адвоката Семенка В.І. надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника, позов підтримують та просять його задовольнити у повному обсязі.
Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася з невідомих причин, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, що не перешкоджає розгляду справи відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України. У визначений судом строк відзиву на позов не подала. Крім цього, на офіційному веб-сайті суду неодноразово розміщено оголошення про виклик відповідачки до суду.
На підставі ст. 280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи, суд встановив такі обставини та дійшов наступного висновку. 
Судом установлено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим Ніжинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Ніжинському районі Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а. с. 11).
12 серпня 2002 року рішенням Ніжинського міського суду Чернігівської області шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано (а. с. 14).
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 06.07.2002, посвідченого приватним нотаріусом Зеленським В.В., ОСОБА_4 придбав квартиру по АДРЕСА_2 (а. с. 17).
Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим 09 червня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ніжинського міськрайонного управління юстиції Чернігівської області ОСОБА_4 з 27 червня 2003 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 (а. с. 15).
За життя ОСОБА_4 залишив заповіт, посвідчений 19.03.2013 приватним нотаріусом Бублик Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 195, яким на випадок своєї смерті залишив заповітне розпорядження, згідно якого належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , заповів своїй дружині ОСОБА_1 (а. с. 13).
Позивачка звернулася до приватного нотаріуса Ніжинського районного нотаріального округу Чернігівської області Бублика В.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , що підтверджується копією спадкової справи після померлого ОСОБА_4 , наданої на запит суду (а. с. 49).
Приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Чернігівської області Бубликом В.М. заведена спадкова справа № 24/2025 до майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 81160952 від 14.05.2025 (а. с. 12).
Постановою приватного нотаріуса Бублика В.М. від 08.12.2025 позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру в житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з неможливістю встановити частки нерухомого майна, що належить спадкодавцеві (а. с. 20).
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, приходить до наступного висновку. 
Відповідно до п. 1 ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950) кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.
Кожен, чиї права і свободи, викладені в цій конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
Відповідно до ст. 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Аналогічні положення містить ст. 60 СК України.
Частиною 1 ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Вищевказане свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. 
Застосовуючи норму ст. 22 КпШС України або ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
У п. 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18.
Матеріалами справи підтверджується, що спірна квартира придбана ОСОБА_4 06 липня 2002 року на підставі договору купівлі-продажу, в той час, коли фактичні шлюбні відносини були ним та відповідачкою були вже припинені, що узгоджується копією рішення Ніжинського міськсуду Чернігівської області від 12 серпня 2002 року (а. с. 14).
Суд ураховує, що відповідачкою не подано до суду зустрічного позову про визнання спірної квартири спільною власністю, доказів внесення коштів на придбання спірної квартири суду не надано. Крім того, відповідачка не подала до суду в установленому порядку відзиву на позов чи заперечення, у зв`язку з чим несе ризик настання наслідків, пов`язаних з невчиненням процесуальних дій, ухвалення рішення на підставі наявних доказів у справі.
Таким чином, суд дійшов висновку, що спірна квартира була придбана ОСОБА_4 за його особисті кошти, а тому була його особистою приватною власністю, що узгоджується з договором купівлі-продажу квартири від 08 квітня 2002 року (а. с. 18-19).
Позивачка прийняла спадщину після смерті чоловіка, однак позбавлена можливості в позасудовому порядку отримати свідоцтво про право на спадщину на указану квартирі, яка належала спадкодавцю, тому її права підлягають захисту в обраний нею спосіб.
Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За правилами ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У п. 23 постанови від 30 травня 2008 року № 7«Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Відмова в оформленні права власності на спірну квартиру свідчить про наявність правових підстав для визнання цього права в судовому порядку.
Таким чином, право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб, і через відмову нотаріуса у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, не може бути захищене в інший спосіб.
Положеннями ст. 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Зокрема, за змістом ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права.
За приписами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами.
Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд вважає позов доведеним, обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.
У зв`язку з тим, що позивачка не заявляє вимог про стягнення з відповідача судових витрат, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно зі ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76 - 81, 89, 259, 263 - 265, 273 ЦПК України, суд,-
ухвалив:
Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю та визнання права власності на спадкове майно задовольнити.
Визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після чоловіка ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_2 , РНОКПП – НОМЕР_3 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце реєстрації та РНОКПП невідомі.
Заочне рішення суду може бути переглянуте Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем рішення суду може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.В. Роздайбіда