Справа № 755/20633/25
В И Р О К
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" квітня 2026 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді    ОСОБА_1 ,
за участю:
секретарів судового засідання  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
прокурора     ОСОБА_4 , 
потерпілого     ОСОБА_5 
обвинуваченого    ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.08.2025 року за № 12025100040002838 за обвинуваченням  ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсон, українця, громадянина України, із вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючого фізичною особою-підпримцем, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,
В С Т А Н О В И В:
Формулювання обвинувачення, яке визнане судом доведеним
ОСОБА_6 , близько 12 год 15 хв. керуючи транспортним засобом марки «VOLKSWAGEN PASSAT», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався вулицею Андрія Малишка в м. Києві в напрямку парку «Перемога». В цей час, вулицею Андрія Малишка, керуючи велосипедом рухався ОСОБА_5 , який їхав по правому узбіччю проїжджої частини.
В подальшому, ОСОБА_6 , керуючи транспортним засобом марки «VOLKSWAGEN PASSAT», д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив випередження велосипеду, на якому пересувався ОСОБА_5 , після чого ОСОБА_6 намагався припаркувати транспортний засіб вздовж правого узбіччя проїжджої частини напроти будинку № 2 по вул. Андрія Малишка. Під час здійснення маневру паркування, між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 виник словесний конфлікт, в ході якого у ОСОБА_6 виник протиправний умисел заподіяти ОСОБА_5 тілесні ушкодження.
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій у вигляді можливості спричинення тілесних ушкоджень потерпілому та бажаючи настання тяжких наслідків, вийшов з автомобіля «VOLKSWAGEN PASSAT», д.н.з. НОМЕР_1 , підійшов до ОСОБА_5 ,та наніс йому удар правою рукою зігнутою в кулак в область голови, від чого ОСОБА_5 впав на асфальт.
В наслідок злочинних дій ОСОБА_6 , ОСОБА_5 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: відкритої травми носа, забійної рани спинки носа, перелому кісток носа, яка відноситься до легкого ступеню тілесних ушкоджень та закритої травми правого вилично-орбітального комплексу, переломи внутрішньої і зовнішньої стінок правої орбіти, уламковий перелом горизонтальної гілки правої виличної кістки, уламкові переломи передньої, внутрішньої та зовнішньої стінок правої верхнє-щелепної пазухи зі зміщенням уламків, гематоми на повіках правого ока, яка відноситься до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень.
Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, а саме - спричиненні умисного середнього ступеня тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя, і не потягнуло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Позиція обвинуваченого
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 винним себе за ч. 1 ст. 122 КК України визнав у повному обсязі та показав, що дійсно 29.08.2025 року, приблизно о 12 годині 15 хвилин, він керував транспорним засобом «Volkswagen Passat», д.н.з. НОМЕР_1 в м.Києві по вул. Малишка. Рухався вздовж правого узбіччя проїжджої частини, оскільки хотів припаркувати свій транспортний засіб, під час маневру паркування, потерпілий ОСОБА_5 перегородив йому дорогу велосипедом, яким керував, після чого між ними виник словесний конфлікт, та будучи у нервовому стані, наніс ОСОБА_5 один удар рукою в область голови, після чого він впав на асфальт. Зокрема, пояснив, що обставини, викладені в обвинувальному акті, а саме: місце, час, спосіб вчиненого правопорушення, відповідають дійсності, шкодує про вчинене та щиро кається, з кваліфікацією за ч.1 ст. 122 КК України погоджується повністю, просив призначити йому покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі, крім того,через адвоката намагався зв`язатися із потерпілим та відшкодувати йому шкоду, проте, останній не йшов на контакт..
Показання ОСОБА_6 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Положення ч. 3 ст. 349 КПК України, роз`яснено судом у судовому засіданні учасникам кримінального провадження.
Крім того, такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Обвинувачений ОСОБА_6 зазначив про визнання своєї вини та можливість розгляду справи в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.
Таким чином, судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_6 правильно розуміє зміст визнаних ним обставин, сумнівів у добровільності позиції обвинуваченого у суду відсутні.
Одночасно обвинуваченому роз`яснено, що у разі визнання ним своєї вини без повного дослідження доказів, він позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Обвинувачений зазначив, що розуміє наслідки розгляду справи в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.
Потерпілий ОСОБА_5 не заперечував фактичних обставин кримінального провадження та вважав за можливе розглянути справу без дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, щодо міри покарання підтримав думку прокурора.
За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст його обставин, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням письмових документів, а саме: висновку експерта № 042-1399-2025 від 12.09.2025 року, та матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_6 .

Оцінка суду
Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Зокрема, згідно зі ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Наведені вище докази, в їх сукупності, суд визнає належними та допустимими у розумінні діючого кримінального процесуального законодавства.
Вина обвинуваченого ОСОБА_6 повністю підтверджується його показаннями, щирим каяттям у скоєному та наведеними вище письмовими доказами.
Аналізуючи наведене, суд вважає доведеною вину ОСОБА_6 у тому, що він своїми діями вчинив умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, тому, знаходить правильною кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 122 КК України.

Щодо призначення покарання
Прокурор просив визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 роки.
Потерпілий ОСОБА_5 підтримав думку прокурора.
Обвинувачений ОСОБА_6 просив суд врахувати пом`якшуючі обставини, щире каяття, та призначити покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Позиція суду щодо призначення покарання
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на вимоги ст. 65 КК України та роз`яснення, викладені в пункті 1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2013 №7, враховує: ступінь тяжкості вчиненого, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують (обтяжують) покарання.
Водночас, згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.
Суд, відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 виду і міри покарання, приймає до уваги характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповдно до ст. 12 КК України, є нетяжким злочином, конкретні обставини кримінального проваджекння, дані про особу, зокрема: під наглядом у лікаря-нарколога та лікаря -психіатра не перебуває, у скоєному щиро розкаявся, вину визнав повністю, прохав вибачення у потерпілого, має постійне місце проживання у м. Києві, на його утриманні перебуває дитина, 2009 року народження, раніше не судимий.
Згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає пом`якшуючою обставиною щире каяття обвинуваченого у вчиненому.
Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.
На підставі викладеного, суд вважає за необхідне обрати ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, але з урахуванням обставин кримінального провадження, особи обвинуваченого (щиро каявся, вину визнав повністю, жалкує, що так сталося, до кримінальної відповідальності притягується вперше, має постійне місце роживання в м. Києві, на утриманні перебуває дитина, 2009 року народження, прохав вибачення у потерпілого) наявності помякшуючих та обтяжуючих обставин, промову прокурора в судових дебатах про те, що обвинуваченого можливо звільнити від вібування покарання з випобуваням, думку потерпілого, суд дійшов висновку, що перевиховання й виправлення ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства, вважає за доцільне застосувати положення ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, поклавши на нього обовязки, визначені п.п. 1-2 ч. 1 ст. 76 КК України.
Так, згідно з приписами ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. 
Зваживши всі наведені обставини, суд, з урахуванням положень, зокрема ст. 75 КК України, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.
Призначення ОСОБА_6 саме такого покарання із застосуванням ст. 75 КК України буде відповідати принципу необхідності і достатності для його виправлення, випливає з дотримання судом принципів рівних можливостей та справедливого судового розгляду. Адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь. Бо контроль над поведінкою, способом життя та роботи, протягом всього строку відбуття покарання із випробуванням, надає можливість органу пробації аналізувати інформацію з метою визначення рівня ресоціалізації (виправлення засуджених).
Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст. 50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення чи обмеження волі є винятковими покараннями, які застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.
Щодо тривалості іспитового строку, то суд зауважує, що іспитовий строк містить у собі погрозу реального виконання покарання, якщо засуджений не буде виконувати умови випробування, і можливість остаточного звільнення від відбування покарання і погашення судимості, якщо особа виконає покладені на неї обов`язки. Встановлення іспитового строку полягає і в тому, що за засудженою особою здійснюється контроль з боку органів виконання покарання. Крім того, іспитовий строк дисциплінує засудженого, привчає його до додержання законів, нагадує йому, що він не виправданий, а проходить випробування, від результату якого залежить його подальша доля звільнення від відбування призначеної основної міри покарання або реальне її відбування.
Встановлення у даному випадку судом іспитового строку на 2 (два) роки обвинуваченому ОСОБА_6 є виправданим із врахуванням особи обвинуваченого і буде достатнім для того, щоб останній довів своє виправлення без реального відбування покарання.

Щодо інших питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку
Вирішуючи питання цивільного позову потерпілого ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_6 на його користь майнову шкоду в розмірі 9036 грн. 51 коп., та моральну шкоду в розмірі 200 000 грн., який обвинувачений ОСОБА_6 визнав частково, а саме в частині відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 9036 грн. 51 коп., в частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 5.000 грн., суд приходить до наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Зокрема, згідно зі ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині відшкодування витрат матеріальної шкоди в сумі 9036 грн. 51 коп., потерпілий, зазначає, що діями обвинуваченого ОСОБА_6 йому завдано матеріальної шкоди внаслідок пошкодження майна та витрат на лікування. Зокрема, на відновлення велосипеда було витрачено 7 182 гривень, витрати на лікування склали 1 854 грн. 51 коп. 
Так, відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, а, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Проте, згідно зі ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на її відшкодування. 
Однак, збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, суд приходить до висновку про обгрунтованість розміру матеріальної шкоди, який потерпілий просить стягнути з обвинуваченого, оскільки сума завданої матеріальної шкоди повністю підтверджується доказами, що додані потерпілим до позовної заяви.
Таким чином, вимоги потерпілого в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 матеріальної шкоди у розмірі 9036 грн. 51 коп. підлягають задоволенню.

Що стосується питання відшкодування моральної шкоди 
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині моральної шкоди в розмірі 200 000 гривень, потерпілий ОСОБА_5 обгрунтовує тим, що діяння вчинені обвинуваченим ОСОБА_6 завдали йому моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, які він переніс, отримавши тілесні ушкодження, що призвело до порушення звичного способу життя, емоційнийного стресу, страху, пригніченого стану, психічних розладів. 
Відповідно до ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чи близьких родичів.
У відповідності до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я та в порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
З огляду на п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та ст. 1167 ЦК України, зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає за наявності: а) моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірних рішень, дій чи бездіяльності заподіювача шкоди; в) причинного зв`язку між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вини заподіювача шкоди.
У п. 9 Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Більше того, згідно позиції Великої Палати Верховного Суду по справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), викладеної у постанові від 15 грудня 2020 року, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
З урахуванням викладеного, при визначенні обґрунтованості заявленого розміру моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_5 , суд враховує характер та обсяг фізичних і душевних страждань, яких зазнав потерпілий, характер немайнових втрат (їх тривалості і можливості відновлення), стан здоров`я потерпілого та тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та, виходячи із вимог розумності, виваженості та справедливості, вважає обґрунтованим розмір заподіяної моральної шкоди в сумі 10 000 (десять тисяч) гривень.
Відтак, враховуючи викладене вище, суд вважає, що з обвинуваченого ОСОБА_6 слід стягнути розмір моральної шкоди, який складає 10 000 (десять тисяч ) гривень.
Запобіжний захід ОСОБА_6 не обирався.
Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні . 
Керуючись статтями 50, 65-67, 75-76, 122 КК України, ч. 3 ст. 349, ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_6 визнати винуватим за ч. 1 ст. 122 КК України та призначити йому покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.
Відповідно до ст. 76 КК України, зобов`язати ОСОБА_6 періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи. 
Запобіжний захід ОСОБА_6 не обирано.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_5 майнову шкоду у розмірі 9036 (девять тисяч тридцять шість) гривень 51 копійок, та моральну шкоду у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.
Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.
Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. 
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. 
Копію вироку негайно після його проголошення вручити прокурору, потерпілому та обвинуваченому.

Головуючий суддя