Справа № 127/2721/26
Провадження № 22-ц/801/1603/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 року	Справа № 127/2721/26	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 березня 2025 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Юнекс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
Рішення ухвалив суддя Антонюк В. В.
Рішення ухвалено за відсутності сторін у м. Вінниця 
Повний текст рішення складено 23 березня 2026 року,

Встановив:

У січні 2026 року АТ «Юнекс Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи позовні вимоги тим, що 17 травня 2025 року між АТ «Юнекс Банк» та ОСОБА_1 , укладено кредитний договір № 84.28057.0525, на умовах, що зазначені у ньому та відповідно до публічної пропозиції, що оприлюднені на офіційному сайті банку, на суму 24 950,01 грн. строком до 17 листопада 2026 року.
Відповідно до п. 1.3. договору встановлена процентна ставка у розмірі 0,010%.
Відповідач використав кредитні кошти, але не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання і не погасив борг, тому станом на 06 січня 2026 року загальний розмір заборгованості відповідача перед банком становить 24 951,60 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 24 950,01 грн.; заборгованості за відсотками 1,59 грн., що й стало підставою для звернення позивачем до суду із даним позовом.
.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 березня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Юнекс Банк» заборгованість за кредитним договором № 84.28057.0525 від 17 травня 2025 року у розмірі 24 951,60 грн, що складається з: 24 950,01 грн. заборгованість по поверненню кредитних коштів, 1,59 грн. - заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами, а також 2 662,40 грн. судового збору. 
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду та неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог. Також просить стягнути з позивача на свою користь судовий збір за подання апеляційної скарги.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що на переконання відповідача суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач отримав кредитні кошти, в подальшому порушив обов`язок із їх повернення, тобто не виконував, або неналежним чином виконував умови кредитного договору. В матеріалах справи відсутні первинні документи що підтверджували б видачу кредитних коштів, зокрема відсутня заява на видачу готівки за підписом відповідача. Отже, суд першої інстанції неправильно застосував положення ст. ст. 1054, 1055 ЦК України та не застосував ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», п.п. 4.1, 4.2, 4.8, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ № 254 від 18 червня 2003 року, а також правові висновки Верховного Суду.
Також позивач не довів заявлених позовних вимог, що є його, а не відповідача, процесуальним обов`язком, передбаченим статтями 12, 13, 81 ЦПК України, а рішення суду першої інстанції є невмотивованим та необґрунтованим, оскільки висновок суду про укладення між сторонами кредитного договору та про перерахування відповідачу кредитних коштів не підтверджується матеріалами справи, а висновок про погодження відповідачем розміру процентів ґрунтується виключно на роздрукованих позивачем документах, не підписаних відповідачем.
Позивач АТ «Юнекс Банк» у встановлений судом строк надав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав. 
Судом встановлено, що 17 травня 2025 року між Акціонерним товариством «ЮНЕКС БАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №84.28057.0525, на умовах, що зазначені в ньому та відповідно до публічної пропозиції «ПРАВИЛА (ДОГОВІРНІ УМОВИ) НАДАННЯ СПОЖИВЧИХ КРЕДИТІВ АТ «ЮНЕКС БАНК», що оприлюднені на офіційному сайті банку за електронною адресою: www.unexbank.ua.
Акцептування позичальником даної публічної пропозиції здійснюється шляхом укладання кредитного договору на умовах та в порядку, передбаченому правилами, за адресами місцезнаходження підрозділів клієнтського обслуговування банку, перелік яких оприлюднений на офіційному сайті банку.
Приймання позичальником цієї публічної пропозиції відбувається виключно в цілому, без можливості запропонувати банку свої умови кредитного договору, який є договором приєднання відповідно до статті 634 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).
Преамбулою правил передбачено, що правила та всі додатки до них, кредитний договір та всі додатки до нього, вважаються його невід`ємною частиною та разом складають кредитний договір як єдиний документ.
Таким чином, відповідно до підписаного кредитного договору відповідач, акцептував та приєднався до публічної пропозиції позивача на укладення даного договору на умовах та в порядку, передбаченому правилами, що оприлюднені на офіційній інтернет сторінці банку.
Відповідно до пунктів 1.1, 1.3 кредитного договору позичальник отримав кредитні кошти в сумі (сума кредиту) 24 950,01 грн. строком до 17 листопада 2026 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі, визначеному кредитним договором.
В порядку й на умовах відповідно до пункту 2.4 кредитного договору та пунктів 3.3., 3.4., 3.5., 3.6., 3.8., 3.9. правил, позичальник зобов`язався повертати кредит частинами та сплачувати проценти за користування кредитом, шляхом сплати чергових платежів.
Зазначений кредитний договір підписано відповідачем цифровим власноручним підписом позичальника ОСОБА_1 (а. с.13-14).
Відповідно до платіжних інструкцій № 105 та № 1742 від 17 травня 2025 року, ОСОБА_1 було перераховано кошти у розмірі 24 950,01 грн. (а. с. 8).
Відповідно до наданого розрахунку заборгованості, який не був оспорений відповідачем, заборгованість ОСОБА_1 перед АТ «Юнекс Банк» за договором № 84.28057.0525 від 17 травня 2025 року становить 24 951,60 грн. Дана сума складається із заборгованості за кредитом - 24 950,01 грн.; заборгованості за відсотками - 1,59 грн. (а. с. 7). Зазначений розрахунок заборгованості узгоджується із відомостями виписки по особовому рахунку відповідача за період з 17 травня 2026 року по 05 січня 2026 року (а. с. 9-14).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що станом на день розгляду справи заборгованість відповідачем не погашена, тому загальна сума боргу за кредитним договором у сумі 24 951,60 грн., підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь банку.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції. 
За правилом частини першої статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.
За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.
Кредитний договір має бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами, в тому числі із застосуванням електронного підпису.
Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору.
Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором.
Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства.
Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до пп. 16 п. 2 Положення про використання електронного підпису та електронної печатки затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 172 від 20 грудня 2023 року, визначено, що цифровий власноручний підпис - електронний підпис, що є власноручним підписом фізичної особи, створеним на екрані електронного сенсорного пристрою
З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір № 84.28057.0525 від 17 травня 2025 року відповідачем ОСОБА_1 укладено шляхом його підписання разом з додатками «цифровим власноручним підписом»(а. с. 13-18).
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, встановивши, що кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді із застосуванням цифрового власноручного підпису позичальника, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на рахунок, який відповідачу не належить, дійшов обґрунтованого висновку про факт укладення зазначеного договору.
Подібні правові за змістом висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20, від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20, від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21.
З огляду на викладене доводи апеляційної скарги щодо неукладеності договору є безпідставними та підлягають відхиленню.
Не спроможними є і доводи відповідача про те, що судом першої інстанції не враховано відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач отримав кредитні кошти, а також на порушення вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність.
Дійсно, належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». 
Згідно з пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Зазначений висновок зроблений Верховним Судом у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16, від 27 лютого 2025 року у справі № 522/18779/15.
Апеляційний суд наголошує на тому, що позивачем АТ «Юнекс Банк» до позовної заяви додано копії платіжних інструкцій № 105 та № 1742 від 17 травня 2025 року, згідно яких ОСОБА_1 було перераховано кошти у розмірі 24 950,01 грн. (а. с. 8).
Також, позивачем надано до суду першої інстанції та до відзиву на апеляційну скаргу виписку по особовому рахунку відповідача ОСОБА_1 рахунок № НОМЕР_1 та рахунок № НОМЕР_2 за період з 17 травня 2025 року по 05 січня 2026 року, відповідно до яких вбачається одержання відповідачем кредитних коштів та їх використання (а. с. 9-12).
Таким чином, наявні у матеріалах справи виписки по особових рахунках позичальника, які є первинними бухгалтерськими документами, підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку (а. с. 7) та не спростовано будь-яким контррозрахунком відповідача.
Колегія суддів вважає, що така процесуальна поведінка відповідача, яка полягає у безпідставному запереченні факту укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів, не відповідає засадам добросовісності, чесності, відкритості та поваги до інших учасників судового процесу і суду. Така поведінка не спрямована на сприяння суду у своєчасному, всебічному, повному й об`єктивному з`ясуванні всіх обставин справи та справедливому вирішенні спору, а свідчить про намагання відповідача уникнути виконання взятих на себе зобов`язань перед позивачем.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до формального заперечення висновків суду першої інстанції, не містять належного правового чи фактичного обґрунтування, не спростовують встановлених судом обставин справи та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим апеляційний суд їх відхиляє.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
Вирішуючи питання судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, слід дійти висновку, що оскільки апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, понесені ним в суді апеляційної інстанції судові витрати зі сплати судового збору залишаються за ним.
Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд 
Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. В. Міхасішин