РІШЕННЯ
Іменем України

18 червня 2026 року
м. Київ
справа №990/315/25
адміністративне провадження № П/990/315/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Блажівської Н.Є., 
суддів: Бившевої Л.І., Желтобрюх І.Л., Шишова О.О., Яковенка М.М.
розглянувши у письмовому провадженні у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

УСТАНОВИВ:

1. ПРОЦЕДУРА
ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , Позивач) звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі також - ВККС України, Відповідач, Комісія), в якій просить:
- визнати протиправним і скасувати рішення Комісії у складі Другої палати № 70/ас-25 від ІНФОРМАЦІЯ_3;
- зобов`язати Комісію поновити участь кандидата на посаду судді апеляційного господарського суду ОСОБА_1. в конкурсі на зайняття вакантної посади судді апеляційного господарського суду.
Відповідно до частини першої статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) правила цієї статті, окрім іншого, поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності актів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
Відповідно до частини п`ятої КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 липня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: Блажівська Н.Є., суддів: Бившева Л.І., Желтобрюх І.Л., Шишов О.О., Яковенко М.М.
Верховний Суд ухвалою від 9 липня 2025 року відкрив провадження в цій справі та призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
28 липня 2025 року від Відповідача на адресу Верховного Суду надійшов відзив на адміністративний позов, в якому представник Комісії просить відмовити в задоволенні цього позову.
У судовому засіданні, яке відбулось 18 червня 2026 року сторони висловили свою думку щодо викладених обставин, а після судового засідання подали заяви щодо розгляду справи у порядку письмового провадження. 
З урахуванням вимог частини третьої статі 194 КАС України розгляд справи продовжено в письмовому провадженні. 

2. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами та доповненнями) оголошено конкурс на зайняття 550 вакантних посад суддів в апеляційних судах, зокрема в апеляційних адміністративних судах (том 1,а.с.94-99).
У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Комісії із заявою про допуск до участі в конкурсі на зайняття вакантної посади судді в апеляційному господарському суді, оголошеному рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року, як особи, яка відповідає вимогам пункту 1 частини першої статті 28 Закону, та про проведення стосовно неї кваліфікаційного оцінювання для підтвердження здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Рішенням Комісії від 04 березня 2024 року № 105/ас-24 ОСОБА_1 допущено до проходження кваліфікаційного оцінювання та участі в конкурсі на зайняття 550 вакантних посад суддів в апеляційних судах.
Рішеннями Комісії від 11 вересня 2024 року № 270/зп-24 (зі змінами) та від 9 грудня 2024 року № 316/ас-24 призначено кваліфікаційний іспит у межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), та визначено черговість етапів його проведення (перший етап - тестування загальних знань у сфері права та знань зі спеціалізації відповідного суду; другий етап - тестування когнітивних здібностей; третій етап - виконання практичного завдання зі спеціалізації відповідного суду).
Рішенням Комісії від 23 жовтня 2024 року № 333/зп-24 затверджено кодовані та декодовані результати тестування загальних знань у сфері права та знань зі спеціалізації апеляційного адміністративного суду.
Рішенням Комісії від 19 березня 2025 року № 56/зп-25 затверджено загальні результати першого етапу «Складання кваліфікаційного іспиту» кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посади суддів апеляційних господарських судів у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами) (том 1,а.с.107-114).
ОСОБА_1 отримав такі результати першого етапу «Складання кваліфікаційного іспиту»: когнітивні здібності - 46,3 бала, знання історії української державності - 40 балів, знання у сфері права та спеціалізації суду - 132 бали, здатність практичного застосування знань у сфері права у суді відповідного рівня та спеціалізації - 113,5 бала.
Загальна кількість отриманих Позивачем балів за кваліфікаційний іспит - 330,8 бала із 400 можливих, що свідчить про підтвердження ОСОБА_1 здатності здійснювати правосуддя в апеляційному адміністративному суді за критерієм професійної компетентності.
Згідно з рішенням Комісії від 19 березня 2025 року № 56/зп-25 до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди» у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), допущено 83 кандидати на посади суддів апеляційних господарських судів, які успішно склали кваліфікаційний іспит, зокрема ОСОБА_1 . Цим же рішенням установлено, що другий етап «Дослідження досьє та проведення співбесіди» кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посади суддів апеляційних господарських судів у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України у складі Другої палати.
Відповідно до протоколу повторного розподілу між членами Комісії від 20 березня 2025 року доповідачем за результатами розгляду матеріалів кандидата на посаду судді апеляційного господарського суду ОСОБА_1. визначено члена Комісії ОСОБА_2 
11 квітня 2025 року Комісія звернулась до кандидатів на посаду судді апеляційного господарського суду з листом № 21-2600/25, у якому запропоновано надати для долучення до досьє та оцінювання під час співбесіди пояснення та докази (за наявності), які, на думку кандидата, підтверджують його відповідність критеріям особистої та соціальної компетентності, за відповідною формою.
28 квітня 2025 року до Комісії надійшли пояснення та докази від ОСОБА_1 на виконання листа Комісії від 11 квітня 2025 року № 21-2600/25. Кандидат надав інформацію, яка, на його думку, підтверджує відповідність показникам критерію особистої компетентності: «Рішучість та відповідальність», «Безперервний розвиток» та показникам критерію соціальної компетентності: «Ефективна комунікація», «Ефективна взаємодія», «Стійкість мотивації», «Емоційна стійкість».
До Комісії 05 травня 2025 року надійшов висновок Громадської ради доброчесності про невідповідність кандидата на посаду судді критеріям доброчесності та професійної етики, затверджений 05 травня 2025 року (далі - висновок ГРД).
Членом Комісії - доповідачем (лист від 07 травня 2025 року № 32 дпс-1321/23) надіслано висновок кандидату та запропоновано надати пояснення, документи чи іншу інформацію, яка доповнює, спростовує або уточнює обставини, викладені у висновку ГРД.
До Комісії 13 травня 2025 року надійшли пояснення ОСОБА_1 щодо обставин, викладених у висновку ГРД, та копії відповідних документів.
20 травня 2025 року відбулась співбесіда з ОСОБА_1 (доступна за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 часові мітки: 8:21:19-10:18:48).
Під час співбесіди Комісією обговорено: результати дослідження досьє; відповідність кандидата показникам критеріїв особистої і соціальної компетентності, а також критеріїв доброчесності та професійної етики.
До Комісії 22 травня 2025 року надійшла заява ОСОБА_1 про відвід члена Комісії ОСОБА_2 від участі в розгляді питання про дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного господарського суду ОСОБА_1 
ІНФОРМАЦІЯ_3 співбесіду з кандидатом продовжено (доступна за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1, часові мітки: 7:39:19 - 8:41:30).
Обґрунтовуючи подану 22 травня 2025 року заяву про самовідвід ОСОБА_1. під час засідання стверджував, що член Комісії доповідач ОСОБА_2 робив публічні висловлювання, які могли вплинути на результат, не озвучив позитивну інформацію про нього та володів даними, які не були внесені до досьє, що позбавило кандидата можливості вчасно їх спростувати.
ОСОБА_2 заперечив свою упередженість щодо Позивача, зазначивши, що вся інформація в досьє доступна всім членам Комісії, а перерву було оголошено саме для того, щоб надати кандидату час ознайомитися з новими матеріалами.
За результатом розгляду вказаної заяви прийнято рішення від ІНФОРМАЦІЯ_3 № 111/зп-25, яким відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 .
Одним із питань, що стало предметом детального обговорення під час співбесіди з кандидатом, були обставини цивільної справи № 756/1150/21 про стягнення заборгованості за договором позики, у якій відповідачем зазначався кандидат.
Як встановлено Комісією, предметом спору було стягнення з кандидата заборгованості за договором позики у сумі 40 000 доларів США. У матеріалах справи містилася розписка, виконана від руки, в якій були зазначені паспортні дані та реєстраційний номер облікової картки платника податків кандидата. У межах розгляду справи застосовувалися заходи забезпечення позову, зокрема ухвалою апеляційного суду було накладено арешт на транспортний засіб, який раніше належав кандидату.
Під час співбесіди кандидат категорично заперечив факт отримання коштів за договором позики, зазначивши, що не був знайомий із позивачем та не підписував будь-яких розписок. Також кандидат повідомив, що про існування відповідного судового провадження дізнався лише під час проходження кваліфікаційного оцінювання. За його поясненнями, процесуальні документи надсилалися за адресою його попереднього місця проживання, де він фактично не проживав.
Окрему увагу Комісія приділила обставинам представництва інтересів кандидата у зазначеній справі. З матеріалів справи вбачається, що інтереси відповідача представляв адвокат. Водночас кандидат пояснив, що не укладав із зазначеним адвокатом договору про надання правничої допомоги, не видавав відповідних повноважень та не підписував жодних документів, пов`язаних із представництвом його інтересів. На думку кандидата, від його імені могла бути реалізована схема із використанням підроблених документів.
Кандидат також повідомив, що після ознайомлення з інформацією про вказану справу звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного з можливим шахрайством та підробленням документів.
Під час співбесіди кандидат підтвердив, що в матеріалах цивільної справи та в розписці, яка була покладена в основу позовних вимог, зазначено його реєстраційний номер облікової картки платника податків, а також паспортні дані, які відповідають його персональним даним. Водночас кандидат категорично заперечив факт підписання відповідної розписки, зазначивши, що підпис, який міститься в документі, не належить йому та не схожий на його власний підпис. За поясненнями кандидата, використання його персональних даних могло бути складовою схеми, спрямованої на створення видимості існування боргових зобов`язань від його імені.
Також під час співбесіди обговорювалися обставини накладення арешту на транспортний засіб, який раніше належав кандидату. Кандидат пояснив, що про існування ухвали апеляційного суду про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль дізнався лише під час проходження кваліфікаційного оцінювання. При цьому він зазначив, що до цього безперешкодно відчужив зазначений транспортний засіб та під час його продажу не зіткнувся з будь-якими обмеженнями чи обтяженнями, які могли б свідчити про наявність арешту майна.
На переконання кандидата, відсутність перешкод під час відчуження автомобіля свідчить про те, що відповідний арешт фактично не був реалізований та не спричинив для нього жодних правових наслідків. Кандидат також наголосив, що щодо нього не вчинялися будь-які виконавчі дії, спрямовані на примусове виконання судових рішень чи стягнення коштів, що, за його твердженням, об`єктивно унеможливлювало отримання ним інформації про існування відповідного судового спору.
Романюк під час співбесіди висловив сподівання, що до моменту проведення пленарного засідання зможе надати вичерпну інформацію щодо справи: «...якщо буде ваша ласка і ви дозволите мені приймати участь і продовжити участь в цьому конкурсі то напевно до пленарного засідання, яке очевидно має бути, я буду володіти вже більш повною інформацією можливо ми і цей неприємний момент викреслимо з моєї біографії».
Також він додав, що готовий до більш детальних відповідей на тому етапі: «...якщо якісь є сумніви і мої відповіді недостатньо точні, то, як я вже озвучував, якщо ви надасте таку можливість на пленарному засіданні, я більш повно відкрию і зможу надати відповіді на всі запитання».
Рішенням від ІНФОРМАЦІЯ_3 № 70/ас-25»Про дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного господарського суду ОСОБА_1 в межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами)» Комісія вирішила:
1. Визначити, що за результатами кваліфікаційного оцінювання кандидат на посаду судді апеляційного господарського суду Романюк Роман Васильович набрав 408,55 бала.
2. Визнати ОСОБА_1 таким, що не підтвердив здатність здійснювати правосуддя в апеляційному господарському суді.
3. Повідомити Національне агентство з питань запобігання корупції (далі також - НАЗК) про обставини, що можуть свідчити про порушення кандидатом на посаду судді апеляційного господарського суду Романюком Романом Васильовичем, який працює на посаді судді господарського суду Рівненської області, законодавства у сфері запобігання корупції.
Обґрунтовуючи свої висновки Комісія указала, що: 
За результатами оцінки письмових пояснень та інших матеріалів, долучених до досьє, співбесіди з кандидатом, а також з урахуванням індивідуальних оцінок членів Другої палати за відповідними показниками сумарний бал, отриманий за цим критерієм, становить 37,5 бала із 50 можливих, що становить не менше 75% (37,5 бала), тому Комісія виснує, що кандидат підтвердив здатність здійснювати правосуддя в апеляційному господарському суді за критерієм особистої компетентності.
За результатами дослідження досьє, письмових пояснень та співбесіди з кандидатом, а також з урахуванням індивідуальних оцінок членів палати за відповідними показниками сумарний бал, отриманий за цим критерієм, становить 40,25 бала із 50 можливих, що вище 75% (37,5 бала), тому Комісія виснує, що кандидат відповідає критерію соціальної компетентності.
Водночас встановлюючи невідповідність кандидата критерію професійної етики та доброчесності, Комісія указала, що: 
До Комісії 5 травня 2025 року надійшов висновок ГРД, у якому вказано про таке.
1) У всіх деклараціях про майно, доходи, видатки та зобов`язання фінансового характеру (далі - паперова декларація) та Деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - Декларація) ОСОБА_1 вказував земельну ділянку площею 800 кв.м, розташовану в селі Світязь Шацького району Волинської області, набуту ним на підставі рішення органу місцевого самоврядування.
ГРД зазначає, що має обґрунтований сумнів у легальності такого рішення органу місцевого самоврядування.
ОСОБА_1 пояснив, що земельну ділянку набуто ним у 2007 році на підставі рішення Світязької сільської ради від 28 серпня 2007 року № 18/13, вартість об`єкта йому невідома, оскільки оцінка вказаної земельної ділянки не проводилась.
ОСОБА_1 звернув увагу, що земельну ділянку набуто у 2007 році до призначення на посаду судді.
На підтвердження пояснень ОСОБА_1 надав копію рішення Світязької сільської ради Шацького району Волинської області від 28 серпня 2007 року № 18/13 «Про передачу у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд гр. ОСОБА_1 в с. Світязь».
З огляду на чинність рішення органу місцевого самоврядування та із урахуванням презумпції його правомірності Комісія не вбачає підстав для сумніву в законності підстав набуття ОСОБА_1 земельної ділянки.
2) З 2012 року до 2017 року ОСОБА_1 не задекларував об`єктів нерухомості, що перебували в оренді чи на іншому праві користування та витрати на придбання такого майна або користування ним за місцем своєї роботи в місті Рівне.
З 01 жовтня 2015 року в користуванні ОСОБА_1 на підставі Договору оренди перебувала квартира в місті Києві. Оскільки раніше у своїх поясненнях за 2018 рік ОСОБА_1 зазначав, що квартира перебувала в нього на умовах безкоштовного користування, ГРД висловила сумнів щодо безоплатного користування цією квартирою.
Також ГРД зазначає про те, що з 2018 року ОСОБА_1 у Деклараціях вказує оренду житла в місті Рівне, однак не зазначає вартості орендованого житла.
Стосовно невідображення в розділі «Відомості про нерухоме майно» в паперових деклараціях та Деклараціях за 2012- 2017 роки інформації про орендовані квартири ОСОБА_1 пояснив, що наміру приховати чи надати недостовірну інформацію не мав. Кандидат зазначив, що допустив помилку, оскільки вважав достатнім відображення інформації про орендовані квартири в розділі «Місце фактичного проживання».
Стосовно невідображення в Деклараціях інформації про вартість орендованого майна ОСОБА_1 пояснив, що така інформація йому була невідома, а підстав приховувати факт оренди квартири в місті Рівне чи будь-якої відомої йому інформації щодо такого об`єкта нерухомості в нього не було.
Крім того, кандидат зазначив, що орендодавці, як правило, наполягають на внесенні орендної плати виключно в готівковій формі і лише в поодиноких випадках орендодавці надають додаткову інформацію, необхідну для декларування.
Комісія зазначає, що Додатком до Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» від 07 квітня 2011 року (чинний на момент подання декларацій до 2015 року) було затверджено форму Декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру. У розділі ІІІ Відомості про нерухоме майно було передбачено обов`язок декларування майна, що перебуває у власності, в оренді чи на іншому праві користування декларанта та витрат декларанта на придбання такого майна або на користування ним.
Після запровадження електронної системи декларування, аналогічні за змістом положення закріплені в пункті 2 частини першої статті 46 Закону України «Про запобігання корупції», якими передбачено, що в декларації зазначаються відомості про об`єкти нерухомості, що належать суб`єкту декларування та членам його сім`ї на праві приватної власності, включаючи спільну власність, або знаходяться у них в оренді чи на іншому праві користування, незалежно від форми укладення правочину, внаслідок якого набуте таке право. Такі відомості включають дані щодо виду, характеристики майна, місцезнаходження, дату набуття майна у власність, оренду або інше право користування, вартість майна на дату набуття його у власність, володіння або користування.
Ураховуючи викладене, Комісія критично сприйняла пояснення ОСОБА_1 щодо причин недекларування об`єктів нерухомого майна та витрат на користування ним, проте зазначила, що виявлені порушення не можуть бути кваліфіковані як «істотні» та не є самостійною та достатньою підставою для висновку про невідповідність кандидата одному із показників критерію доброчесності.
Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що під час кваліфікаційного оцінювання ОСОБА_1 . Комісією використано інформацію з Єдиного державного реєстру судових рішень, зокрема судові рішення у цивільній справі № 756/11050/21-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором процентної позики від 24 травня 2018 року № 23-05/18-ПП.
Рішеннями судів у зазначеній цивільній справі (рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 лютого 2023 року, постанова Київського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року, постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2024 року) встановлено, що 24 травня 2018 року між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір процентної позики, на виконання якого позичальник отримав 1 043 200,00 грн (еквівалент 40 000,00 доларів США), що підтверджується розпискою від 24 травня 2018 року. На виконання цього грошового зобов`язання ОСОБА_1 здійснив видатки: 05 липня 2018 року - 10 000 доларів США; 03 грудня 2018 року - 2 500 доларів США; 15 березня 2019 року - 5 000 доларів США; 27 серпня 2019 року - 1 500 доларів США; 25 листопада 2019 року - 3 000 доларів США; 17 липня 2020 року - 10 000 доларів США; 25 вересня 2020 року - 10 000 доларів США; 24 червня 2021 року - 3 500 доларів США, - усього 45 500 доларів США (1 229 715,00 грн), повністю погасивши заборгованість 24 червня 2021 року. Крім того, постановою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року в порядку забезпечення позову в цій справі накладено арешт на транспортний засіб BMW 320XI 2015 року випуску.
Посилаючись на частину четверту статті 82 Цивільного процесуального кодексу України щодо преюдиційного характеру обставин, встановлених судовими рішеннями, що набрали законної сили, Комісія констатувала виникнення у кандидата у травні 2018 року фінансового зобов`язання у розмірі 1 043 200,00 грн та здійснення ним видатків на його погашення на загальну суму 1 229 715,00 грн.
З посиланням на пункти 9, 10 частини першої статті 46 та частину четверту статті 52 Закону України «Про запобігання корупції» Комісія встановила, що ОСОБА_1 у деклараціях за 2018- 2020 роки у розділі 13 «Фінансові зобов`язання» не задекларував зобов`язання у розмірі 1 043 200 грн за договором від 24 травня 2018 року, а в Єдиному державному реєстрі декларацій відсутні подані ним повідомлення про суттєві зміни майнового стану внаслідок здійснення видатків на суму понад 50 прожиткових мінімумів доходів громадян. Ці обставини Комісія розцінила як такі, що можуть свідчити про порушення кандидатом законодавства у сфері запобігання корупції, та як підставу для повідомлення спеціально уповноважених суб`єктів у сфері протидії корупції (частина шоста статті 84 Закону № 1402-VIII).
Під час співбесіди кандидат заперечував свою причетність до цивільної справи № 756/11050/21-ц, стверджуючи, що викладені в судових рішеннях обставини свідчать про неправомірне використання його персональних даних: договору позики він не укладав, коштів не отримував, з позивачем незнайомий, про справу та судові засідання не повідомлявся, а відсутність дій сторін на виконання судового рішення вказує, на його думку, на фіктивність справи. На підтвердження кандидат повідомив про подання 23 травня 2025 року до Печерського УП ГУНП у м. Києві заяви про вчинене кримінальне правопорушення та надав копію першої сторінки протоколу її прийняття.
Комісія критично оцінила позицію кандидата з таких мотивів. По-перше, звернення до правоохоронних органів не спростовує чинності судових рішень у цивільній справі та преюдиційного характеру встановлених ними обставин. По-друге, з метою перевірки пояснень кандидата Комісія листом від 22 травня 2025 року № 32дпс-1321/23 звернулася до Печерського районного суду міста Києва, який надав електронну копію матеріалів цивільної справи. За результатами огляду судових рішень та матеріалів справи Комісія встановила сукупність ідентифікуючих даних: зазначені в судових рішеннях адреси місць проживання/реєстрації ОСОБА_1 та реєстраційний номер облікової картки платника податків ідентичні відомостям, повідомленим кандидатом під час кваліфікаційного оцінювання; арештований транспортний засіб BMW 320XI 2015 року випуску за ідентифікаційними характеристиками повністю збігається з належним кандидатові на праві власності; судові рішення та повістки надсилалися на адресу ОСОБА_1 ; до матеріалів справи долучено підписаний ОСОБА_1 договір про надання правової допомоги з адвокатом Юждою С.М. від 27 грудня 2021 року, ордер серії КВ № 43127 та супровідні листи; відзив на позовну заяву, договір позики та довідка про реєстрацію місця проживання містять персональні дані кандидата. По-третє, порівнявши виконану від руки розписку до договору позики з документами суддівського досьє кандидата (заявами від 18 травня 2015 року, 29 липня 2016 року та 11 серпня 2017 року), Комісія встановила подібність почерку за основними ознаками, що дало їй підстави стверджувати про виконання документів однією особою - ОСОБА_1 .
Оцінюючи обставини, встановлені рішеннями судів у цивільній справі № 756/11050/21-ц, а також поведінку кандидата під час співбесіди, а саме надання неправдивих пояснень та намагання приховати відомості, що можуть мати для нього негативні наслідки у процедурі кваліфікаційного оцінювання, Комісія дійшла висновку про наявність обґрунтованого сумніву у відповідності ОСОБА_1 критерію доброчесності за показником «Чесність».
Комісією встановлено, що кандидат ОСОБА_1 у деклараціях за 2018- 2020 роки не задекларував інформації про позику в розмірі 1 043 200 грн та не подав повідомлення про суттєві зміни в майновому стані у зв`язку зі здійсненням одноразових видатків на суму понад 50 прожиткових мінімумів доходів громадян у зв`язку з її погашенням. Указане Комісія визнала підставою для обґрунтованого сумніву у відповідності ОСОБА_1 критерію доброчесності за показником «Відповідність рівня життя задекларованим доходам».
Ураховуючи встановлені обставини та висновки про невідповідність ОСОБА_1 критеріям кваліфікаційного оцінювання, Комісія оцінила кандидата у 0 балів за критерієм доброчесності та професійної етики, що стало підставою для визнання його таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді, та припинення кваліфікаційного оцінювання.
Не погодившись з рішенням Комісії Позивач звернувся до Верховного Суду з цим позовом.

3. АРГУМЕНТИ СТОРІН
ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА
Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване рішення було прийняте за участю члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України Михайла Богоноса, який, на переконання Позивача, підлягав відводу у зв`язку з наявністю обставин, що свідчать про його упереджене ставлення та відсутність об`єктивності під час розгляду питання щодо Позивача.
Зокрема, під час проведення співбесіди 20 травня 2025 року доповідач ОСОБА_2 не ознайомив Позивача та інших членів відповідної палати Комісії з матеріалами, які, за його твердженням, свідчили про можливі порушення правил суддівської етики з боку Позивача. Унаслідок цього Позивач був фактично позбавлений можливості надати пояснення щодо зазначеної інформації та спростувати відповідні твердження.
Крім того, як стверджує Позивач, ОСОБА_2 продовжував збирати та долучати документи до суддівського досьє (зокрема, шляхом направлення запитів до судів та адвокатів) уже після подання заяви про його відвід, що, на думку Позивача, суперечить процесуальним правилам та ставить під сумнів неупередженість процедури.
Позивач також зазначав, що Комісією було враховано інформацію щодо цивільної справи № 756/11050/21-ц про стягнення заборгованості, яка, на його переконання була, фіктивною. 
За твердженням Позивача, він ніколи не отримував у борг грошових коштів, не підписував договору позики, не видавав довіреностей на представництво своїх інтересів у відповідній справі та не був належним чином повідомлений про її розгляд. Особа, яка фігурувала у справі як адвокат - Южда С.М., за твердженням Позивача, фактично не має статусу адвоката, що, на його думку, свідчить про введення суду в оману.
Позивач також зазначає, що ним була подана заява про вчинення кримінального правопорушення щодо використання невстановленими особами його персональних даних, однак ці обставини, як стверджує Позивач, Комісією не були належним чином враховані.
На думку Позивача, процедура ухвалення рішення Комісією також була порушена.
Позивач зазначає, що у зв`язку з наявністю щодо нього негативного висновку Громадської ради доброчесності питання про підтвердження здатності здійснювати правосуддя мало розглядатися у пленарному складі Комісії за участю не менше одинадцяти її членів, а не лише Другою палатою.
На переконання Позивача, палата Комісії могла ухвалити рішення на користь кандидата, однак у разі виникнення сумнівів щодо його відповідності критеріям доброчесності та професійної етики таке питання мало бути передано на розгляд пленарного складу Комісії для забезпечення належного балансу інтересів та дотримання встановленої процедури.
Позивач також вважає, що Комісія безпідставно застосувала до нього положення частини шостої статті 84 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яке передбачає повідомлення НАЗК про виявлені ознаки корупційного правопорушення.
На думку Позивача, зазначена норма стосується виключно діючих суддів, які проходять кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді, і не поширюється на кандидатів на посаду судді.
У зв`язку з цим Позивач стверджує, що Комісія фактично перебрала на себе функції суду та НАЗК, самостійно дійшовши висновку про наявність у його діях ознак порушення законодавства у сфері запобігання корупції.
Також Позивач зазначає, що оскаржуване рішення Комісії є немотивованим, оскільки у ньому не наведено належних аргументів щодо відхилення доказів та пояснень, поданих Позивачем на спростування висновків Громадської ради доброчесності та обставин, пов`язаних із зазначеною цивільною справою.
На думку Позивача, висновки Комісії ґрунтуються переважно на суб`єктивних припущеннях, а не на встановлених фактах, що, як він вважає, суперечить підходам, сформульованим у практиці Великої Палати Верховного Суду щодо змісту та критеріїв «обґрунтованого сумніву».
ПОЗИЦІЯ ВІДПОВІДАЧА
Комісія зазначає, що за результатами проведеного кваліфікаційного оцінювання встановлено обґрунтований сумнів у відповідності Позивача критерію доброчесності, зокрема за показником «Чесність».
Такі висновки, за твердженням Комісії, ґрунтуються на встановлених обставинах цивільної справи № 756/11050/21-ц, а також наданих Позивачем під час співбесіди поясненнях, які, на думку Комісії, були недостовірними та спрямованими на приховування негативної інформації.
Крім того, Комісія зазначає, що під час аналізу декларацій Позивача за 2018- 2020 роки було встановлено порушення вимог фінансового декларування, а саме невідображення у деклараціях позики у розмірі 1 043 200 грн, а також неповідомлення про суттєві зміни у майновому стані після її погашення.
За твердженням Комісії, ці обставини викликали обґрунтований сумнів у відповідності рівня життя Позивача задекларованим доходам.
У зв`язку з цим за критерієм доброчесності кандидат отримав 0 балів, що відповідно до встановленої методології оцінювання є підставою для висновку про непідтвердження здатності кандидата здійснювати правосуддя.
Комісія також заперечує доводи Позивача щодо незаконності її складу та безпідставності участі у розгляді справи члена Комісії ОСОБА_2 .
Зокрема, зазначається, що сама по собі незгода кандидата з діями доповідача не може вважатися підставою для його відводу. Рішення про відмову у задоволенні заяви про відвід було прийняте відповідно до вимог законодавства.
Крім того, Комісія наголошує, що член Комісії, визначений доповідачем, має право самостійно збирати інформацію щодо кандидата, у тому числі з відкритих державних реєстрів, баз даних та інших джерел, а не обмежуватися виключно матеріалами суддівського досьє.
Комісія також зазначає, що під час проведення співбесіди Позивачу було надано можливість надати пояснення щодо інформації, яка стала предметом обговорення. Спочатку Позивач повідомив про відсутність зауважень до матеріалів, а після виникнення потреби ознайомитися з додатковими матеріалами цивільної справи № 756/11050/21-ц Комісія оголосила перерву, щоб забезпечити йому можливість підготувати пояснення.
Комісія твердить, що оскаржуване рішення є належним чином мотивованим, оскільки містить правові підстави його прийняття, оцінку відповідних критеріїв, нараховані бали та мотиви, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
На думку Комісії, сама по собі незгода Позивача з наведеними мотивами не свідчить про їх відсутність або недостатність.
Також Комісія вважає помилковими доводи Позивача щодо необхідності ухвалення рішення пленарним складом Комісії.
На її переконання, порядок прийняття рішення пленарним складом, передбачений статтею 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», застосовується у випадках підтвердження здатності кандидата здійснювати правосуддя, зокрема під час подолання негативного висновку Громадської ради доброчесності, тоді як у цій справі було прийнято рішення про непідтвердження такої здатності.
Крім того, Комісія наголошує, що її повноваження щодо оцінювання кандидатів мають дискреційний характер, тобто передбачають свободу розсуду при прийнятті рішення на підставі внутрішнього переконання, сформованого за результатами оцінювання.
Комісія також зазначає, що діяла в межах наданих їй законом повноважень, повідомивши антикорупційні органи про виявлені обставини.
Зокрема, відповідно до статті 84 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі виявлення під час кваліфікаційного оцінювання ознак порушення антикорупційного законодавства Комісія зобов`язана повідомити про це відповідні органи.
У зв`язку з цим Комісія вважає, що направлення відповідного повідомлення до Національного агентства з питань запобігання корупції було здійснено в межах її компетенції та відповідно до вимог закону.
Таким чином, Комісія дійшла висновку, що під час проведення кваліфікаційного оцінювання діяла на підставі та в межах повноважень, визначених законом, процедура оцінювання була дотримана, а прийняте рішення про непідтвердження здатності Позивача здійснювати правосуддя є правомірним та обґрунтованим.
ДОВОДИ ПОЗИВАЧА, НАВЕДЕНІ В ДОДАТКОВИХ ПОЯСНЕННЯХ 
В своїх додаткових поясненнях, поданих до суду 12 лютого 2026 року, Позивач додав, що ніколи не укладав договір позики з громадянином ОСОБА_3 , не отримував від нього коштів і не мав із ним жодних правовідносин.
Позивач у справі № 756/110150/21-ц ( ОСОБА_3 ) пізніше офіційно визнав, що договір було укладено з іншою особою, а ОСОБА_1 був помилково визначений відповідачем через використання його персональних даних. ОСОБА_3 подав заяву про відмову від позову до Верховного Суду, підтвердивши відсутність будь-яких претензій. 
Позивач зазначає, що під час проведення кваліфікаційного оцінювання Комісією було допущено істотні порушення встановленої процедури.
Зокрема, за твердженням Позивача, відомості щодо цивільної справи про стягнення заборгованості не були включені до матеріалів суддівського досьє, з якими він ознайомлювався перед проведенням співбесіди. У зв`язку з цим Позивач був позбавлений можливості завчасно ознайомитися з відповідною інформацією, підготувати належні пояснення та надати заперечення щодо наведених обставин.
Крім того, Позивач стверджує, що під час співбесіди доповідач поставив на обговорення обставини, які не були відомі ні самому кандидату, ні іншим членам Комісії до початку засідання, що, на його переконання, суперечить встановленому порядку проведення співбесіди та принципам змагальності і рівності сторін у процедурі оцінювання.
Позивач також заперечує правомірність покладення Комісією в основу свого рішення висновків, зроблених у межах інших судових проваджень.
На його думку, обставини, встановлені у судових рішеннях у цивільній справі № 756/11050/21-ц, не мають для Комісії абсолютного преюдиційного значення і можуть бути предметом спростування в межах відповідної процедури оцінювання.
Крім того, Позивач зазначає, що на момент подання ним пояснень судові рішення, на які посилалася Комісія, перебували на стадії касаційного перегляду. Позивач також повідомляв Комісію про вжиття ним процесуальних заходів, спрямованих на їх скасування, зокрема з підстав розгляду справи щодо неналежного відповідача.
Також Позивач вважає, що Комісія вийшла за межі своїх повноважень під час оцінки доказів.
Зокрема, за твердженням Позивача, Комісія самостійно здійснила порівняння почерку на розписках, що містилися у матеріалах цивільної справи, із почерком кандидата у документах суддівського досьє та на підставі такого порівняння дійшла висновку про їхню ідентичність.
Водночас Позивач наголошує, що члени Комісії не мають спеціальних знань у сфері почеркознавства, а тому їхні висновки не можуть вважатися належними доказами та фактично є лише суб`єктивними припущеннями, з якими він категорично не погоджується.
Позивач також посилається на практику Верховного Суду, відповідно до якої рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, хоча і приймаються в межах її дискреційних повноважень, не можуть бути свавільними та повинні ґрунтуватися на належному обґрунтуванні.
На переконання Позивача, Комісія зобов`язана надавати належну мотивацію своїх висновків, уникати формальних та невмотивованих оцінок, а також брати до уваги пояснення та докази, подані кандидатом.
Позивач зазначає, що дискреційні повноваження Комісії не є абсолютними, а процедура ухвалення рішення має бути прозорою, зрозумілою та базуватися на достовірно встановлених обставинах, а не лише на формальних припущеннях чи інформації, яка наразі оспорюється та спростовується новими доказами.
Отже, на переконання Позивача, висновки Комісії є упередженими та необґрунтованими, оскільки ґрунтуються на недостовірній інформації та суб`єктивних припущеннях, що, на його думку, призвело до порушення його права на справедливу процедуру оцінювання та можливість подальшого професійного кар`єрного розвитку.
5 березня 2026 року Позивач подав пояснення яких зазначив, що окрім оскарження судових рішень у справі № 756/11050/21-ц та спростування преюдиційних обставин, які покладені в основу оскаржуваного рішення, 4 березня 2025 року Позивач звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору процентної позики № 23-05/18-ПП від 24 травня 2018 року.

4. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ОЦІНКА СУДУ
Так, статтею 6 Конституції України визначено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
За правилами частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведені конституційні приписи поширюються й на Вищу кваліфікаційну комісію суддів України як державний орган суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України та уповноважений, з-поміж іншого, проводити кваліфікаційне оцінювання суддів і кандидатів на посаду судді та конкурси на зайняття вакантних суддівських посад.
Відповідно до частини другої статті 128 Конституції України призначення на посаду судді здійснюється за конкурсом, крім випадків, визначених законом.
Згідно з частиною першою статті 28 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) суддею апеляційного суду може бути особа, яка відповідає вимогам до кандидатів на посаду судді, за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердила здатність здійснювати правосуддя в апеляційному суді, а також відповідає одній із таких вимог: 1) має стаж роботи на посаді судді не менше п`яти років; 2) має науковий ступінь у сфері права та стаж наукової роботи у сфері права щонайменше сім років; 3) має досвід професійної діяльності адвоката, в тому числі щодо здійснення представництва в суді та/або захисту від кримінального обвинувачення щонайменше сім років; 4) має сукупний стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) відповідно до вимог, визначених пунктами 1-3 цієї частини, щонайменше сім років.
Особливості проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді апеляційного суду визначені статтею 79-3 Закону № 1402-VIII. За частиною другою цієї статті у конкурсі на зайняття вакантної посади судді апеляційного суду може брати участь особа, яка відповідає вимогам до кандидата на посаду судді, за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердила здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді та з відповідною спеціалізацією, а також відповідає одній із вимог, визначених частиною першою статті 28 (для апеляційного суду).
За змістом пунктів 2 та 4 частини четвертої статті 79-3 Закону № 1402-VIII (у редакції Закону № 4433-IX від 14 травня 2025 року) Вища кваліфікаційна комісія суддів України проводить кваліфікаційне оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного суду; за результатами кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посаду судді апеляційного суду ухвалює рішення про підтвердження або непідтвердження здатності таких кандидатів здійснювати правосуддя у відповідному суді.
За частиною першою статті 88 Закону № 1402-VIII Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді. Якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям професійної етики та доброчесності, Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити вмотивоване рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане двома третинами голосів призначених членів Комісії, але не менше ніж дев`ятьма голосами.
Частиною другою статті 88 Закону № 1402-VIII передбачено, що суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.
Водночас частина третя статті 88 Закону № 1402-VIII встановлює Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;
2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання;
3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;
4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2026 року у справі № 990/301/25 зазначила, що судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх дискреційних повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями, зокрема, чи діяли вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо.
При цьому, якщо суд установить, що діяльність органу державної влади не відповідає хоча б одному з визначених у частині другій статті 2 КАС України критеріїв, це може бути підставою для задоволення позову щодо оскарження відповідних дій (бездіяльності) чи рішення, якщо така діяльність порушує права, свободи та інтереси позивача.
У свою чергу, ВККС України є уповноваженим суб`єктом з питань проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді та прийняття рішення за його результатами, тобто є суб`єктом владних повноважень, на дії якого поширюються вимоги, встановлені статтею 2 КАС України.
Велика Палата Верховного Суду підтвердила в означеній постанові зокрема, що повноваження Комісії стосовно оцінювання кандидата на посаду судді є дискреційними та є виключною компетенцією її як уповноваженого органу, який на постійній основі діє в національній системі судоустрою.
Жоден суб`єкт, у тому числі й суд, не вправі втручатися у здійснення Комісією компетенції щодо оцінювання кандидатів на посаду судді в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів.
Повноваження Комісії щодо оцінки встановлених щодо кандидата на посаду судді обставин на предмет відповідності його критерію доброчесності є дискреційними. Рішення приймається за внутрішнім переконанням членів Комісії.
Мета дискреції (розсуду) адміністративного органу зводиться до того, що:
- завдяки дискреції забезпечується індивідуалізація та справедливість вирішення тих або інших справ, оскільки вони розглядаються в межах конкретних обставин, які можуть бути враховані відповідним суб`єктом;
- такі повноваження сприяють адміністративній гнучкості, дозволяючи адміністративним органам, які приймають рішення, адаптуватися до мінливих обставин та пріоритетів (за умови дотримання обмежень законності та розумності) та сприяють підвищенню ефективності (раціональності) та оперативності управлінської діяльності;
- дискреція дозволяє максимально повно врахувати права, свободи та інтереси приватної особи і особливо під час їх зважування з публічним інтересом.
Разом з тим наділення ВККС України свободою розсуду під час оцінки відповідності кандидата на посаду судді критеріям доброчесності не означає, що такий розсуд не має меж. У всякому випадку межа розсуду виключає свавільність дій та використання наданих повноважень не з легітимною метою, тобто не з метою, задля досягнення якої повноваження надані. Іншими словами, процедура оцінювання кандидата повинна бути правовою. У свою чергу правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципів законності та верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.
Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним потрібно розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) послідовно висловлює правову позицію, згідно з якою надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права, і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, та порядок її здійснення з урахуванням законної мети цього заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (рішення від 2 листопада 2006 року у справі «Волохи проти України», від 2 серпня 1984 року у справі «Мелоун проти Сполученого Королівства»).
Правовладдя вимагає, щоб будь-яка дискреція не була так необмеженою, щоб стати потенційно свавільною. Жодна дискреція не може бути юридично безмежною.
Наведене дає підстави стверджувати, що межі дискреції Комісії у конкурсній процедурі на посаду судді апеляційного суду, зокрема і ухвалення рішення за результатами проведення співбесіди з кандидатами, не можуть бути неосяжними та повинні підлягати зовнішньому публічному контролю. Обсяг і ступінь мотивації рішення залежить від конкретних обставин, які були предметом розгляду, але у будь-якому випадку має показувати, наприклад, що доводи / пояснення кандидата на посаду судді взято до уваги, і, що важливо, давати розуміння, чим керувалася Комісія, коли оцінювала цього кандидата.
Отже, законодавець визначив вичерпний перелік підстав, з яких рішення Комісії, ухвалене за результатами кваліфікаційного оцінювання, може бути скасоване судом. Таке законодавче регулювання зумовлене особливим характером дискреційних повноважень Комісії у сфері оцінювання компетентності, доброчесності та професійної етики судді (кандидата на посаду судді) і означає, що суд, здійснюючи контроль за рішенням Комісії, не може перебирати на себе її повноваження та переоцінювати професійний рівень кандидата чи кількість набраних ним балів, а перевіряє дотримання Комісією визначеної законом процедури ухвалення рішення, меж наданих їй повноважень та вимог щодо вмотивованості рішення.
Водночас відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Тобто судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями у системному зв`язку з положеннями частини третьої статті 88 Закону № 1402-VIII, які окреслюють межі такого контролю стосовно рішень Комісії, ухвалених за результатами кваліфікаційного оцінювання.
З огляду на викладене Верховний Суд перевіряє оскаржуване рішення Комісії «Про дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного господарського суду ОСОБА_1 в межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами)» на відповідність наведеним критеріям з урахуванням підстав, визначених частиною третьою статті 88 Закону № 1402-VIII, та доводів Позивача.
Щодо доводів Позивача стосовно розгляду його заяви про відвід члена-доповідача Комісії ОСОБА_2 та пов`язаних із цим тверджень про ухвалення оскаржуваного рішення неповноважним складом Комісії, Суд звертає увагу на таке.
Відповідно до частини першої статті 100 Закону № 1402-VIII член Вищої кваліфікаційної комісії суддів України не має права брати участь у розгляді питання та ухваленні рішення і підлягає відводу (самовідводу), якщо наявні дані про конфлікт інтересів або обставини, що викликають сумнів у його безсторонності. За наявності таких обставин член Вищої кваліфікаційної комісії суддів України повинен заявити самовідвід. Із тих самих підстав відвід члену Комісії можуть заявити особи, щодо яких або за поданням яких розглядається питання.
За частиною другою статті 100 Закону № 1402-VIII відвід має бути вмотивованим і поданим до початку розгляду питання у формі письмової заяви. Головуючий на засіданні зобов`язаний ознайомити із заявою про відвід члена Комісії, якому заявлено відвід.
Частиною третьою статті 100 Закону № 1402-VIII встановлено, що рішення про відвід (самовідвід) ухвалюється більшістю голосів членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, які беруть участь у засіданні. Голосування проводиться за відсутності члена Комісії, щодо якого вирішується питання про відвід (самовідвід).
Зі змісту наведених положень випливає, що інститут відводу члена Комісії є процедурною гарантією безсторонності кваліфікаційного оцінювання, реалізація якої підпорядкована визначеному законом порядку: заява про відвід має бути письмовою, вмотивованою та поданою до початку розгляду питання; вона розглядається колегіально, шляхом голосування більшістю членів Комісії, які беруть участь у засіданні, за відсутності члена Комісії, щодо якого вирішується це питання. 
Судом установлено, що Позивач подав до Комісії письмову заяву про відвід члена-доповідача Комісії ОСОБА_2(том 1, а.с.31-32), мотивовану тим, що 20 травня 2025 року під час засідання Другої палати Комісії, на якому розглядалося питання щодо дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного господарського суду ОСОБА_1., доповідачем виступав член Комісії ОСОБА_2.
На обґрунтування заяви про відвід ОСОБА_1 зазначав, що поведінка, висловлювання та коментарі ОСОБА_2 можуть негативно вплинути на результати його кваліфікаційного оцінювання та викликають сумніви щодо справедливості процедури дослідження досьє і проведення співбесіди.
Зокрема, заявник вважав, що під час співбесіди доповідач не довів до відома членів Комісії інформацію, яка характеризує його з позитивного боку, натомість акцентував увагу на відомостях, здатних негативно вплинути на оцінку його кандидатури, не оголосивши при цьому інформацію та докази, які, на думку заявника, підтверджують його відповідність критеріям особистої та соціальної компетентності.
Крім того, ОСОБА_1 стверджував, що під час співбесіди доповідачем було озвучено інформацію, здобуту, на його переконання, у недопустимий спосіб, з якою він та інші учасники засідання не були попередньо ознайомлені. На думку заявника, це позбавило його можливості надати пояснення та спростувати відповідні відомості, а інших членів Комісії - належним чином оцінити їх зміст.
З огляду на наведене ОСОБА_1 вважав, що зазначені обставини свідчать про упередженість ОСОБА_2 та викликають сумнів у його безсторонності.
Зазначена заява розглянута Комісією на засіданні 3 червня 2026 року у порядку, визначеному статтею 100 Закону № 1402-VIII: головуючий ознайомив члена Комісії, якому заявлено відвід, із заявою; голосування проведено за відсутності ОСОБА_2 ; за результатами голосування більшістю голосів членів Комісії, які брали участь у засіданні, у задоволенні заяви про відвід відмовлено, про що зазначено у рішенні № 111/зп-25 «Про відвід члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ОСОБА_2 від розгляду питання про дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного господарського суду ОСОБА_1 в межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами) (доступне зокрема за посиланням https://vkksu.gov.ua/accounting/111zp-25). 
У цьому рішенні наведено аргументи, якими Комісія оперувала, коли дійшла відповідного висновку, і зміст наведених Позивачем доводів не дає можливості дійти протилежного висновку чи поставити під сумнів обґрунтованість позиції Комісії.
Таким чином, у колегії суддів немає підстав вважати, що заяву Позивача про відвід розглянуто з порушенням установленої законом процедури.
Оцінюючи доводи Позивача про те, що участь ОСОБА_2 у проведенні кваліфікаційного оцінювання та ухваленні оскаржуваного рішення свідчить про відсутність повноважень у складу Комісії в розумінні пункту 1 частини третьої статті 88 Закону № 1402-VIII, суд зазначає таке.
Доводи Позивача щодо небезсторонності члена Комісії ОСОБА_2 фактично зводилися до незгоди з його діями під час проведення кваліфікаційного оцінювання в межах конкурсу на зайняття вакантної посади судді апеляційного суду.
Надаючи оцінку цим доводам у своєму рішенні ВККС указала, що «…критерії оцінки неупередженості прослідковуються у практиці Європейського суду з прав людини.
У рішенні від 01 жовтня 1982 року у справі П`єрсак проти Бельгії (Piersack v. Belgium) суд визначив два критерії неупередженості (безсторонності): суб`єктивний - беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто, чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі; об`єктивний - визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Суд зазначає: незважаючи на те, що безсторонність зазвичай означає відсутність упередження чи схильності, її відсутність чи, навпаки, наявність може бути перевірена різними способами відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції. У цьому контексті можна розмежувати суб`єктивний підхід, що відображає особисті переконання конкретного судді в конкретній справі та об`єктивний підхід, який визначає, чи були достатні гарантії, щоб виключити будь-який сумнів із цього питання.
Наведені положення набули статусу засадничих і знайшли свій розвиток в інших рішеннях ЄСПЛ.
Зокрема, у рішенні у справі Ветштайн проти Швейцарії (Wettstein v. Switzerland) від 07 серпня 1996 року суд вказує, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезстороннім, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими. У цьому ж рішенні суд вказує, що в контексті суб`єктивного критерію особиста безсторонність судді презюмується, поки не доведено протилежного.
У процесуальних законах діє загальний підхід до того, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно, думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу».
Ураховуючи наведене, а також доводи, викладені в позовній заяві, суд не вбачає підстав для висновку, що Позивач навів об`єктивні дані про наявність конфлікту інтересів чи інших обставин, які могли б викликати обґрунтований сумнів у безсторонності члена Комісії ОСОБА_2 Матеріали справи також не містять таких даних.
З огляду на викладене суд відхиляє доводи Позивача щодо ухвалення оскаржуваного рішення неповноважним складом Комісії та порушення процедури розгляду заяви про відвід, оскільки наявність передбаченої пунктом 1 частини третьої статті 88 Закону № 1402-VIII підстави для скасування рішення Комісії не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду.
Щодо доводів Позивача про те, що після надходження заяви про відвід член Комісії ОСОБА_2. продовжував вчиняти дії в межах процедури кваліфікаційного оцінювання, зокрема підписував запити до відповідних органів, до моменту вирішення Комісією питання про відвід, Суд зазначає таке.
Обґрунтовуючи доводи про вчинення членом Комісії ОСОБА_2 дій, спрямованих на отримання інформації щодо Позивача після заявлення йому відводу, Позивач посилається на дані суддівського досьє та надає фотознімок екрана з переліком відповідних файлів (том 1, аркуш справи 25). Зі змісту цього зображення вбачається, що дата змінення файлів «ОСОБА_1. запит до кандидата від 22 травня 2025 року», «ОСОБА_1. запит до Печерського районного суду м. Києва» та « ОСОБА_1 запит адвокату Южді С.М.» є пізнішою, ніж дата змінення файла «ОСОБА_1. заява про відвід члена Комісії ОСОБА_2 від 22 травня 2025 року».
На підставі наведеного Позивач стверджує, що зазначені запити були сформовані або опрацьовані після подання ним заяви про відвід члена Комісії ОСОБА_2
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За правилами статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінюючи наданий Позивачем доказ за наведеними правилами, Суд зазначає, що відображена на фотознімку екрана дата змінення файла фіксує момент останньої зміни файла в інформаційній системі та може бути зумовлена, зокрема, його перейменуванням, переміщенням, збереженням після відкриття чи завантаженням до досьє чи ін. Така дата сама по собі не засвідчує ні моменту складення документа, ні моменту його підписання членом Комісії, ні моменту надіслання запита адресату. Відтак наданий Позивачем фотознімок не доводить, що рішення про формування відповідних запитів було ухвалене членом Комісії саме після надходження заяви про відвід. 
Не змінює цього висновку і посилання Позивача на копію листа Печерського районного суду м. Києва від 26 травня 2025 року (том 1, аркуш справи 26), в якому повідомлено, що запит від члена Комісії надійшов на електронну адресу суду 23 травня 2025 року. Зазначений лист підтверджує лише дату надходження запита адресату, тобто момент завершення його технічного пересилання, а не безпосереднє його надсилання членом Комісії ОСОБА_2 .
Інших доказів на підтвердження цієї обставини Позивач, на якого частиною першою статті 77 КАС України покладено відповідний обов`язок доказування, не надав.
Під час співбесіди, що відбулася 20 травня 2025 року, що підтверджується відповідним відеозаписом (https://www.youtube.com/watch?v=XxgvWHwhR6s), член-доповідач Комісії повідомив Позивачу про низку заходів, спрямованих на перевірку з`ясованих під час співбесіди обставин, зокрема щодо наявності судового рішення у справі № 756/11050/21-ц, які потребують додаткової оцінки та перевірки. Доповідач роз`яснив Позивачу, що, оскільки відповідне питання, за словами самого Позивача, є для нього новим, він має право ознайомитися з матеріалами та надати свої пояснення щодо обставин, які обговорювалися під час співбесіди. Також доповідач повідомив, що Комісією будуть надіслані запити до відповідних органів з метою перевірки зазначеної інформації, і роз`яснив необхідність оголошення перерви у проведенні співбесіди. На запитання Позивача про те, що від нього вимагається на час перерви, доповідач запропонував йому ознайомитися з матеріалами та взяти активну участь у з`ясуванні відповідних обставин.
Тобто про необхідність надіслання цих запитів Позивача було відкрито повідомлено членом-доповідачем ще під час співбесіди 20 травня 2025 року, тобто до подання заяви про відвід від 22 травня 2025 року. Це свідчить про те, що відповідні перевірочні заходи були ініційовані заздалегідь.
За таких обставин зазначені Позивачем доводи не підтверджують порушення членом Комісії ОСОБА_2 вимог статті 100 Закону № 1402-VIII та не свідчать про наявність підстави для скасування оскаржуваного рішення, передбаченої пунктом 1 частини третьої статті 88 цього Закону.
Ураховуючи, що доводи Позивача про ухвалення оскаржуваного рішення неповноважним складом Комісії не знайшли свого підтвердження, Суд переходить до перевірки наявності підстави для скасування рішення Комісії, передбаченої пунктом 4 частини третьої статті 88 Закону № 1402-VIII, - відсутності в рішенні посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
Як установлено судом та підтверджується змістом оскаржуваного рішення, в основу висновку Відповідача про невідповідність Позивача критерію доброчесності за показниками «Чесність» та «Відповідність рівня життя задекларованим доходам» покладено обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільній справі № 756/11050/21-ц. Зокрема, Відповідач врахував здійснення Позивачем у відповідний період значних видатків без їх відображення у порядку, визначеному антикорупційним законодавством, у відповідній декларації, а також надання ним недостовірних пояснень і вчинення дій, спрямованих на приховування відомостей, які могли мати для нього негативні наслідки під час проходження процедури кваліфікаційного оцінювання.
Ураховуючи встановлені обставини та висновки про невідповідність ОСОБА_1 критеріям кваліфікаційного оцінювання, Комісія оцінила кандидата у 0 балів за критерієм доброчесності та професійної етики, що стало підставою для визнання його таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді, та припинення кваліфікаційного оцінювання.
Позивач не погоджується з такими висновками та стверджує, що при їх формуванні не було враховано низку обставин, зокрема щодо його необізнаності безпосередньо з фактом наявності судового провадження, самого договору позики та осіб, які фігурували як учасники справи № 756/11050/21-ц. Також Позивач посилався на довідку Печерського управління юстиції, у ході отримання якої ОСОБА_3 пояснив про непричетність кандидата до укладення договору позики, спірних правовідносин та цивільної справи. Крім того, кандидат заперечив факт своєї участі в судовому процесі в Київському апеляційному суді з посиланням на технічний запис судового засідання.
Надаючи оцінку цим доводам у взаємозв`язку з необхідністю перевірки оскаржуваного рішення на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України, Суд звертає увагу на таке правове регулювання.
Відповідно до частини першої статті 83 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.
Частиною другою статті 83 Закону № 1402-VIII встановлено, що критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність.
За частиною п`ятою статті 83 Закону № 1402-VIII порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.
Згідно з частиною першою статті 85 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складання кваліфікаційного іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди. Рішення про черговість етапів проведення кваліфікаційного оцінювання ухвалює Вища кваліфікаційна комісія суддів України. Сукупна кількість балів, які суддя (кандидат на посаду судді) може отримати на етапі дослідження досьє та проведення співбесіди, не може перевищувати 50 відсотків максимальної кількості балів кваліфікаційного оцінювання.
Відповідно до частини дев`ятої статті 85 Закону № 1402-VIII співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження досьє.
Як передбачено частинами восьмою та дев`ятою статті 69 Закону № 1402-VIII Кандидат на посаду судді відповідає критерію компетентності, якщо він володіє знаннями у сфері права та вміє їх застосовувати, має навички юридичного письма та правничої аргументації, когнітивні здібності.
Кандидат на посаду судді відповідає критерію доброчесності, якщо відсутні обґрунтовані сумніви у його незалежності, чесності, неупередженості, непідкупності, сумлінності, у дотриманні ним етичних норм, у його бездоганній поведінці у професійній діяльності та особистому житті, а також щодо законності джерел походження його майна, відповідності рівня життя кандидата на посаду судді або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідності способу життя кандидата на посаду судді його попередньому статусу. 
Статтею 86 Закону № 1402-VIII урегульовано порядок отримання інформації під час проведення кваліфікаційного оцінювання. Так, за частиною першою цієї статті для формування суддівського досьє (досьє кандидата на посаду судді) і проведення кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді) Вища кваліфікаційна комісія суддів України має право безоплатно отримувати інформацію та копії документів і матеріалів (у тому числі з обмеженим доступом) щодо судді (кандидата на посаду судді) та членів його сім`ї або близьких осіб від будь-яких осіб, які є власниками або розпорядниками інформації (документів, матеріалів), що запитуються. Такі особи зобов`язані протягом десяти днів з дня отримання запиту надати інформацію (документи, матеріали), що запитується. 
Частиною п`ятою статті 86 Закону № 1402-VIII передбачено, що у разі необхідності направлення запиту, вказаного в частині першій цієї статті, Вища кваліфікаційна комісія суддів України має право зупинити проведення кваліфікаційного оцінювання на період, необхідний для отримання відповідної інформації. 
На виконання частини п`ятої статті 83 Закону № 1402-VIII рішенням Комісії від 22 січня 2025 року № 20/зп-25 затверджено Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення (далі - Положення про кваліфікаційне оцінювання). 
Пунктами 1.3- 1.4 цього Положення передбачено, що завданням кваліфікаційного оцінювання є встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) вимогам до посади судді за критеріями компетентності (професійна, особиста, соціальна), доброчесності та професійної етики згідно з визначеними показниками. Основними принципами кваліфікаційного оцінювання є автономність, запобігання конфлікту інтересів, об`єктивність, неупередженість, прозорість, публічність, рівність умов для суддів (кандидатів на посаду судді).
Відповідно до пункту 2.13 Положення про кваліфікаційне оцінювання відповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики оцінюється (встановлюється) за такими показниками: незалежність; чесність; неупередженість; сумлінність; непідкупність; дотримання етичних норм і бездоганна поведінка у професійній діяльності та особистому житті; законність джерел походження майна, відповідність рівня життя судді (кандидата на посаду судді) або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідність способу життя судді (кандидата на посаду судді) його статусу.
За пунктом 2.14 Положення про кваліфікаційне оцінювання для оцінки відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики Комісією враховуються Єдині показники для оцінки доброчесності та професійної етики судді (кандидата на посаду судді), затверджені Вищою радою правосуддя 
Пунктом 2.16 Положення про кваліфікаційне оцінювання визначено, що для встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання за визначеними цим Положенням показниками також може бути досліджено загальновідому і загальнодоступну інформацію. 
Згідно з пунктом 2.17 Положення про кваліфікаційне оцінювання у разі якщо інформація (відомості, дані) стосовно судді (кандидата на посаду судді) стала відома під час проведення співбесіди, така інформація (відомості, дані), якщо це можливо, невідкладно долучається членом Комісії - доповідачем до суддівського досьє (досьє кандидата на посаду судді) та досліджується для встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання. 
Розділом V Положення про кваліфікаційне оцінювання врегульовано порядок визначення результатів кваліфікаційного оцінювання. 
Так, пунктом 5.8 цього Положення за критеріями доброчесності та професійної етики передбачено 300 балів.
Відповідно до пункту 5.9 Положення про кваліфікаційне оцінювання Комісія керується презумпцією, відповідно до якої суддя (кандидат на посаду судді) відповідає критеріям доброчесності та професійної етики. Ця презумпція є спростовною, а рівень такої відповідності підлягає з`ясуванню під час кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді). 
За пунктом 5.10 Положення про кваліфікаційне оцінювання суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям доброчесності та професійної етики у разі встановлення невідповідності або наявності обґрунтованого сумніву в його відповідності хоча б одному показнику, визначеному пунктом 2.13 цього Положення. Такий суддя (кандидат на посаду судді), припиняє участь у кваліфікаційному оцінюванні та визнається таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді. 
Пунктом 5.11 Положення про кваліфікаційне оцінювання визначено, що під час оцінювання відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання враховуються обставини, що вказують на істотність порушення правил та/або норм, зокрема: тяжкість діяння та його наслідки, суб`єктивна сторона поведінки, історичний контекст події, систематичність, давність порушення тощо. 
Згідно з пунктом 5.12 Положення про кваліфікаційне оцінювання кількість балів за результатами оцінювання відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики може бути знижена на 15 балів за кожне виявлене порушення (одне суттєве або декілька менш суттєвих) правил та/або норм. Суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям доброчесності та професійної етики, якщо остаточна кількість набраних ним балів є меншою 225. 
Пунктом 5.13 Положення про кваліфікаційне оцінювання встановлено, що істотність порушень встановлюється Комісією при закритому обговоренні і визначається шляхом голосування. Кожне зниження балів повинно бути мотивовано в рішенні Комісії.
Рішенням Вищої ради правосуддя від 17 грудня 2024 року № 3659/0/15-24 затверджено Єдині показники для оцінки доброчесності та професійної етики судді (кандидата на посаду судді) (далі - Єдині показники).
Відповідно до пункту 8 Єдиних показників під час оцінювання відповідності судді (кандидата на посаду судді) Показникам використовуються інформаційні та довідкові системи, реєстри, бази даних та інші джерела інформації, зокрема суддівське досьє (досьє кандидата) та декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, подані відповідно до Закону України «Про запобігання корупції». Інформація, джерела походження якої установити неможливо, не має доказової сили під час оцінювання відповідності судді (кандидата на посаду судді) Показникам. Таку інформацію може перевірити суб`єкт оцінювання. Анонімні повідомлення не розглядаються.
Цим же пунктом Єдиних показників передбачено, що під час оцінювання відповідності судді (кандидата на посаду судді) Показникам може використовуватись інформація із кримінальних, адміністративних, цивільних справ, справ про адміністративні правопорушення або дисциплінарних проваджень. Суддя (кандидат на посаду судді) має право надати пояснення та повідомити інформацію щодо обставин, які, на його/її думку, мають значення для оцінювання відповідності критеріям доброчесності та професійної етики.
Пунктом 18 Єдиних показників передбачено, що чесність - правдивість, принциповість, щирість судді (кандидата на посаду судді) у професійній діяльності та особистому житті.
Суддя (кандидат на посаду судді) відповідає показнику чесності, якщо, зокрема, але не виключно:
1) завжди, а не лише під час виконання своїх посадових обов`язків, поводився відповідно до свого статусу, проявляв гідність і добропорядність, діяв згідно з вимогами законодавства, правилами професійної етики, вимогами академічної доброчесності, іншими етичними нормами щодо чесності;
2) надав достовірну та відому йому інформацію в деклараціях доброчесності судді (декларації доброчесності кандидата на посаду судді), деклараціях родинних зв`язків судді (декларації родинних зв`язків кандидата на посаду судді), деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, про яку має бути обізнаний;
3) надав правдиві усні та / або письмові відомості під час участі в доборі, конкурсі, кваліфікаційному оцінюванні, дисциплінарному провадженні, інших юридичних процедурах, у яких такий суддя (кандидат на посаду судді) брав та / або бере участь; не приховував таких відомостей за наявності підстав вважати, що вони були йому відомі, крім випадків, коли законодавство дозволяє відмовлятись від надання інформації;
4) під час досягнення професійних цілей та успіхів дотримувався етичних принципів щодо себе чи членів своєї сім`ї;
5) під час набуття права на об`єкти цивільних прав, отримання інших благ, переваг, пільг чи статусу, виконання обов`язків, вирішення спорів не допускав поведінки, яка на думку звичайної розсудливої людини може завдати шкоди авторитету правосуддя чи знизити рівень суспільної довіри до суду;
6) в особистому та професійному житті поводився так, щоб його поведінка на думку звичайної розсудливої людини була прикладом неухильного додержання принципу верховенства права, вимог законодавства та присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки;
7) докладає зусиль для того, щоб члени його сім`ї діяли відповідно до законодавства та утримувалися від поведінки, яка на думку звичайної розсудливої людини може завдати шкоди авторитету правосуддя чи знизити рівень суспільної довіри до суду.
Пунктом 21 розділу ІІІ Єдиних показників визначено зміст показника "Законність джерел походження майна", за яким суддя (кандидат на посаду судді) відповідає цьому показнику, якщо джерела походження прав на об`єкти цивільних прав судді (кандидата на посаду судді) та членів його сім`ї не викликають обґрунтованого сумніву в їх законності.
Законність джерел походження прав на об`єкти цивільних прав не викликає обґрунтованого сумніву, якщо, зокрема, але не виключно:
1) дії судді (кандидата на посаду судді), спрямовані на набуття прав на об`єкти цивільних прав, не суперечать вимогам законодавства, правилам професійної етики та є добросовісними;
2) вартість об`єктів цивільних прав, набутих суддею (кандидатом на посаду судді) та / або членами його сім`ї, відповідає розміру їхніх доходів, отриманих із законних джерел у періоди, що передують набуттю відповідних об`єктів цивільних прав;
3) набуте суддею (кандидатом на посаду судді) та членами його сім`ї право власності / користування на об`єкт цивільних прав безоплатно або від пов`язаної із суддею (кандидатом на посаду судді) та членами його сім`ї особи було набуте попереднім власником / власником із законних джерел за ринковою вартістю;
4) право на об`єкт цивільних прав оформлено без ознак приховування особи судді (кандидата на посаду судді) як власника або користувача;
5) право на об`єкт цивільних прав за оплатним договором набуте суддею (кандидатом на посаду судді) або членами його сім`ї за ціною, що істотно не відрізняється від ринкової вартості;
6) підстави та порядок набуття суддею (кандидатом на посаду судді) та членами його сім`ї права на об`єкт цивільних прав не мають очевидних ознак невідповідності вимогам законодавства, про які суддя (кандидат на посаду судді) та члени його сім`ї не могли не знати;
7) під час набуття або відчуження прав на об`єкт цивільних прав суддею (кандидатом на посаду судді) та членами його сім`ї дотримано вимоги антикорупційного законодавства, законодавства про оцінку та оціночну діяльність, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, податкового законодавства, нормативних актів Національного банку України, інших нормативно-правових актів.
Аналіз наведених положень у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку, що законодавство чітко визначає критерії, за якими кандидат на посаду судді визнається таким, що відповідає або не відповідає критерію доброчесності, та показники, за якими така відповідність встановлюється, серед яких, зокрема, чесність, законність джерел походження майна та відповідність рівня життя кандидата або членів його сім`ї задекларованим доходам.
При цьому дані для кваліфікаційного оцінювання Комісія може збирати з багатьох джерел, однак це коло джерел визначене законодавством, а не є довільним, а кандидат, зі свого боку, має право ознайомитися з відповідними матеріалами, надати свої пояснення та повідомити обставини, які вважає важливими для оцінювання.
Перевіряючи рішення Відповідача на предмет наявності належного мотивування висновків, викладених на підставі рішення про невідповідність Позивача як кандидата на посаду судді апеляційного господарського суду критеріям доброчесності за показниками «Чесність» та «Відповідність рівня життя задекларованим», Суд звертає увагу на таке.
Так, під час засідання, що відбулось 20 травня 2025 року, член доповідач ставив ОСОБА_1. запитання щодо укладення договору позики та факт наявності цивільної справи № 756/11050/21-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором процентної позики від 24 травня 2018 року № 23-05/18-ПП, за результатами розгляду якої винесено судові рішення, які набрали законної сили.
ОСОБА_1 повідомив що йому така інформація вперше стала відома під час співбесіди, у зв`язку із чим співбесіда була відкладена для вжиття додаткових заходів та надання пояснень Позивачем.
На співбесіді 3 червня 2026 року ОСОБА_1 категорично заперечив факт отримання коштів за договором позики, зазначивши, що не був знайомий із позивачем та не підписував будь-яких розписок. Також кандидат повідомив, що про існування відповідного судового провадження дізнався лише під час проходження кваліфікаційного оцінювання. За його поясненнями, процесуальні документи надсилалися за адресою його попереднього місця проживання, де він фактично не проживав.
Кандидат також пояснив, що не укладав із відповідним адвокатом, який нібито представляв його інтереси у справі №756/11050/21-ц договору про надання правничої допомоги, не видавав відповідних повноважень та не підписував жодних документів, пов`язаних із представництвом його інтересів. На думку кандидата, від його імені могла бути реалізована схема із використанням підроблених документів.
Кандидат також повідомив, що після ознайомлення з інформацією про вказану справу звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного з можливим шахрайством та підробленням документів.
Під час співбесіди кандидат підтвердив, що в матеріалах цивільної справи та в розписці, яка була покладена в основу позовних вимог, зазначено його реєстраційний номер облікової картки платника податків, а також паспортні дані, які відповідають його персональним даним. Водночас кандидат категорично заперечив факт підписання відповідної розписки, зазначивши, що підпис, який міститься в документі, не належить йому та не схожий на його власний підпис. За поясненнями кандидата, використання його персональних даних могло бути складовою схеми, спрямованої на створення видимості існування боргових зобов`язань від його імені.
Також під час співбесіди обговорювалися обставини накладення арешту на транспортний засіб, який раніше належав кандидату. Кандидат пояснив, що про існування ухвали апеляційного суду про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль дізнався лише під час проходження кваліфікаційного оцінювання. При цьому він зазначив, що до цього безперешкодно відчужив зазначений транспортний засіб та під час його продажу не зіткнувся з будь-якими обмеженнями чи обтяженнями, які могли б свідчити про наявність арешту майна.
На переконання кандидата, відсутність перешкод під час відчуження автомобіля свідчить про те, що відповідний арешт фактично не був реалізований та не спричинив для нього жодних правових наслідків. Кандидат також наголосив, що щодо нього не вчинялися будь-які виконавчі дії, спрямовані на примусове виконання судових рішень чи стягнення коштів, що, за його твердженням, об`єктивно унеможливлювало отримання ним інформації про існування відповідного судового спору.
Романюк під час співбесіди висловив сподівання, що до моменту проведення пленарного засідання зможе надати вичерпну інформацію щодо справи: «...якщо буде ваша ласка і ви дозволите мені приймати участь і продовжити участь в цьому конкурсі то напевно до пленарного засідання, яке очевидно має бути, я буду володіти вже більш повною інформацією можливо ми і цей неприємний момент викреслимо з моєї біографії».
Також він додав, що готовий до більш детальних відповідей на тому етапі: «...якщо якісь є сумніви і мої відповіді недостатньо точні, то, як я вже озвучував, якщо ви надасте таку можливість на пленарному засіданні, я більш повно відкрию і зможу надати відповіді на всі запитання».
Натомість ВККС надало оцінку доводам Позивача у означеному рішення та вказала, що:
- така форма реагування як звернення до правоохоронних органів не спростовує чинності рішень судів, ухвалених у цивільній справі та приюдиційний характер встановлених ними обставин;
- за результатами огляду судових рішень та матеріалів справи Комісія встановила сукупність ідентифікуючих даних: зазначені в судових рішеннях адреси місць проживання/реєстрації ОСОБА_1 та реєстраційний номер облікової картки платника податків ідентичні відомостям, повідомленим кандидатом під час кваліфікаційного оцінювання; арештований транспортний засіб BMW 320XI 2015 року випуску за ідентифікаційними характеристиками повністю збігається з належним кандидатові на праві власності; судові рішення та повістки надсилалися на адресу ОСОБА_1 ; до матеріалів справи долучено підписаний ОСОБА_1 договір про надання правової допомоги з адвокатом Юждою С.М. від 27 грудня 2021 року, ордер серії КВ № 43127 та супровідні листи; відзив на позовну заяву, договір позики та довідка про реєстрацію місця проживання містять персональні дані кандидата. 
- порівнявши виконану від руки розписку до договору позики з документами суддівського досьє кандидата (заявами від 18 травня 2015 року, 29 липня 2016 року та 11 серпня 2017 року), Комісія встановила подібність почерку за основними ознаками, що дало їй підстави стверджувати про виконання документів однією особою - ОСОБА_1 .
Разом з тим, ВККС мотивуючи таким чином своє рішення не урахувала такого.
У частині четвертій статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, на яку послався Відповідач у своєму рішенні, передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Зміст і межі дії цієї норми розкрито у постанові Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі № 824/42/20, у якій указано, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
Отже, преюдиція має чітко окреслені суб`єктивні межі: вона поширюється на осіб, які брали участь у справі при ухваленні преюдиціального рішення, та звільняє від доказування лише ті обставини, які були безпосереднім предметом судового дослідження.
Наведене розуміння інституту преюдиції узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який розглядає зв`язаність судів обставинами, встановленими остаточним рішенням, як складову принципу юридичної визначеності, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, у пункті 25 рішенні від 31 травня 2012 року у справі Esertas v. Lithuania (заява № 50208/06) ЄСПЛ зазначив, що ситуація, коли факти, вже встановлені остаточним рішенням в одній справі, пізніше скасовуються судами в новій справі між тими самими сторонами, є подібною до ситуації, коли після повторного відкриття провадження обов`язкове та таке, що підлягає виконанню, рішення скасовується повністю. Отже, така ситуація також може становити порушення принципу правової визначеності, що порушує статтю 6 § 1 Конвенції. 
У рішенні від 27 жовтня 2016 року у справі Vardanyan and Nanushyan v. Armenia (заява № 8001/07) ЄСПЛ наголосив, що Правова визначеність передбачає повагу до принципу res judicata (див. Brumгrescu , згадане вище, § 62), тобто принципу остаточності судових рішень. Цей принцип вимагає, щоб жодна сторона не мала права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення лише з метою отримання повторного розгляду та нового вирішення справи. Повноваження вищих судів щодо перегляду повинні здійснюватися для виправлення судових помилок та судових помилок, але не для проведення нового розгляду. Перегляд не слід розглядати як приховану апеляцію, і сама можливість існування двох думок з цього питання не є підставою для перегляду. Відхилення від цього принципу виправдане лише тоді, коли це необхідно через обставини суттєвого та переконливого характеру (див. Ryabykh v. Russia , no. 52854/99 , § 52, ECHR 2003 - IX; Roєca v. Moldova , no. 6267/02 , § 25, 22 березня 2005 року). 
Із системного аналізу частини четвертої статті 82 ЦПК України, наведеної правової позиції Верховного Суду та практики ЄСПЛ випливає, що преюдиція убезпечує учасників справи від повторного доказування обставин, уже встановлених судом за їхньої участі.
Натомість у цій справі наявні серйозні обставини, які давали підстави обґрунтовано засумніватися у тому, що преюдиційна дія обставин, встановлених рішенням у справі № 756/11050/21-ц, поширюється на Позивача, з огляду на таке.
Позивач послідовно - як під час співбесіди, проведеної 20 травня 2026 року, так і під час співбесіди, проведеної 03 червня 2026 року, - заперечував перед членами Вищої кваліфікаційної комісії суддів України свою участь у справі № 756/11050/21-ц. Попри відповідність його ідентифікаційних даних даним особи, яка виступала відповідачем у зазначеній справі, Позивач категорично заперечував як саму свою обізнаність про існування відповідного провадження та участь у ньому, так і знайомство з особою, яка виступала позивачем у цій справі, а також факт підписання відповідного договору, що становив підставу заявлених у ній вимог.
Суд звертає увагу на те, що персональні дані особи об`єктивно можуть бути використані без її відома та всупереч її волі, у тому числі з протиправною метою. Саме тому послідовні та конкретизовані заперечення Позивача, який вказував не лише на свою неучасть у справі, а й на відсутність будь-якого знайомства з протилежною стороною та непідписання договору, покладеного в основу позовних вимог, не могли бути залишені без належної перевірки лише фактично з посиланням на формальний збіг ідентифікаційних даних.
Так, під час співбесіди 3 червня 2026 року Позивач звертав увагу на те, що звернувся до правоохоронних ооганів з метою перевірки обставин установлених у рішеннях у справі №756/11050/21-ці наскільки йому відомо ОСОБА_3 у справі № 756/11050/21-ц повідомив, що не знайомий безпосередньо з ОСОБА_1 (Позивачем). 
Так, відповідно до наявних у матеріалах справи доказів, а саме листа Національної Поліції України від 4 червня 2025 року №212945-2025 (том 1, а.с. 30) отриману заяву з приводу можливих протиправних дій, які пов`язані з судовою справою в Печерському районному суді міста Києва за № 756/11050/21-ц, що стало відомо 22 травня 2025 року за адресою: АДРЕСА_1 , та інших питань, працівниками управління поліції уважно розглянуто. Викладених у зверненні даних не було достатньо для внесення матеріалу до ЄРДР (Єдиного реєстру досудових розслідувань) та направлення його до слідчого відділу Печерського управління поліції ГУ НП у місті Києві.
Крім того, в матеріалах справи містить довідка від 2 червня 2025 року (том 1, а.с.27-28), за змістом якої під час проведення перевірки, здійснювався телефонний дзвінок за номером телефону НОМЕР_1 , до громадянина ОСОБА_3 , який в ході бесіди добровільно погодився приїхати до поліцейськаої станції для встановлення обставин та надання пояснень. Як в подальшому усно та письмово пояснив громадянин ОСОБА_4 , що він на початку 2018 року, познайомився з особою, що представлялась йому як ОСОБА_1 . Певний час вони спілкувались, обговорювали різні спільні теми. В травні місяці 2018 року, де громадянина ОСОБА_3 звернулась раніше зазначена особа яка представлялась ОСОБА_5 з проханням позичити йому 40000 доларів СІІІА, на що отримала погодження за умов підписання належних документів. Після чого особа яка представлялась ОСОБА_5 повернулась до громадянина ОСОБА_3 з : заповненим договором позики, де вже було заповнено всі данні. В подальшому ОСОБА_3 через спірні питання по позичених коштах було найнято адвоката та подано позов де суду. 23 травня 2025 року до ОСОБА_3 зателефонував невідомий йому громадян, який представився ОСОБА_1 та попросив про зустріч. На зустрічі невідомий показав паспорт з його фото і реквізитами особи, до якої ОСОБА_3 подавав позов до суду, однак виявилась, що це зовсім інша особа, яка навіть не схожа.
Крім того, у матеріалах справи є копія заяви ОСОБА_3 про відмову від позову у справі №756/110150/21-ц (том 5, а.с. 93) , у якій містяться наступні його твердження:
« 23.05.2025 року я зустрівся з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) який повідомив мені, що згідно ухвалених у справі № 756/11050/21-ц судових рішень він визначений як відповідач, оскільки в них зазначені його персональні дані (ПІБ, місце реєстрації, РНОКПП, тощо).
Тобто, з 23.05.2025 року мені стало відомо, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) не є тією особою, яка має відповідати за позовом, оскільки Договір позики від 24.05.2018 року № 23-05/18-ПП фактично було укладено з іншою особою, яка і отримала грошові кошти, обумовлені цим правочином. Жодних претензій у мене до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) не було і немає, а отже відсутній і юридичний інтерес».
Таку ж інформацію ОСОБА_3 підтвердив у своїй заяві, поданій до Верховного Суду у справі у справі № 756/11050/21-ц 2 лютого 2026 року (том 5, а.с. 95): «…реалізуючи право позивача на відмову від позову, я зазначаю, що у мене відсутній юридичний інтерес до особи, яка визначена як відповідач у справі - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), а тому, враховуючи, що на виконання ухвалених у справі судових рішень виконавчі листи не отримувались, та, відповідно, судові рішення (забезпечення позову, стягнення боргу, стягнення судових витрат, тощо) сторонами не виконувались, просив суд прийняти відмову від позову та закрити провадження у справі, визнавши нечинними ухвалені у справі судові рішення».
Як підтверджується даними Єдиного державного реєстру судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/134197092) 18 лютого 2026 року Верховний Суд ухвалив постанову, якою зокрема у задоволенні заяв ОСОБА_6 про відмову від позову відмовив і звернув увагу, що останній подав заяви про відмову від позову у січні 2026 року та в лютому 2026 року, тобто після ухвалення постанови Верховного Суду від 26 червня 2024 року у цій справі, якою було закінчено розгляд справи (провадження № 61-1670св23). Верховний Суд підкреслив, що переглядає в касаційному порядку ухвалу апеляційного про відмову у відкритті апеляційного провадження, а не вирішує спір по суті, і з урахуванням цього дійшов висновку, що відсутні правові підстави для задоволення вказаних заяв позивача.
Крім того, у матеріалах справи міститься копія позовної заяви ОСОБА_7 (том 5,а.с.), у якій він просить:
1.Ухвалити рішення яким визнати недійсним Договір процентної позики № 23-05/18-ПП від 24.05.2018, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
2. Витребувати від ОСОБА_3 оригінальний примірник договору процентної позики № 23-05/18-ПП від 24 травня 2018 року та оригінальний примірник розписки від 24 травня 2018 року;
3. Призначити у справі судово-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України (03057, м. Київ, вул. Сім`ї Бродських, 6).
4. На вирішення судового експерта поставити питання:
- Чи виконано підпис ОСОБА_1 чи іншою особою від імені ОСОБА_1 у договорі позики № 23- 05/18-ПП від 24.05.2018, що був начебто укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ?
- Чи виконано рукописний текст у розписці від 24.05.2018 ОСОБА_1 чи іншою особою від імені ОСОБА_1 ?
5. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок витрат по оплаті професійної правничої допомоги.
Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень 18 березня 2026 року суддя Оболонського районного суду міста Києва Позовну заяву прийняти до розгляду та відкрити загальне позовне провадження в даній справі. Призначити підготовче судове засідання 
Крім того, відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/136641345) ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 18 травня 2026 року у цивільній справі № 756/4021/26 за позовом призначено судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. На вирішення експертизи поставлено питання щодо належності ОСОБА_1 підписів у договорі позики № 23-05/18-ПП від 24 травня 2018 року та розписці від 24 травня 2018 року. Для проведення експертизи суд надав у розпорядження експертів матеріали цивільної справи, експериментальні зразки підпису ОСОБА_1 , а також визначив, що вільні зразки підпису, оригінал договору позики та розписки мають бути надані додатково на вимогу експертів.
Разом з тим, мотивуючи свою позицію, Відповідач не перевірив даних, які покладено в основу його висновку про те, що Позивач дійсно вчиняв дії, охоплені договором, а виходив у цій частині безпосередньо та виключно з факту встановлення відповідних обставин у рішеннях у справі № 756/11050/21-ц як преюдиційних. Жодних інших джерел, які підтверджували б реальну причетність Позивача до укладення та виконання зазначеного договору, у рішенні Відповідача не наведено, самостійної перевірки цих обставин не здійснено.
Також в оскаржуваному рішенні не отримали належної оцінки доводи Позивача про те, що він не підписував договір та інші документи, які були предметом дослідження у справі № 756/11050/21-ц.
Необхідність такої перевірки узгоджується з підходом Європейського суду з прав людини, який у пунктах 69, 70 рішення від 18 травня 2004 року у справі Somogyi v. Italy (заява № 67972/01) констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод саме через те, що національні органи відмовилися по суті перевірити твердження особи про те, що документи, які формально підтверджували її участь у провадженні, насправді її не стосуються, обмежившись посиланням на їх формальну наявність. ЄСПЛ наголосив, що обізнаність особи про провадження не може презюмуватися і у разі її оспорювання підлягає перевірці з належною ретельністю.
У пункті 72 цього рішення ЄСПЛ підкреслив, що з огляду на чільне місце, яке в демократичному суспільстві займає право на справедливий суд (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі Delcourt проти Бельгії від 17 січня 1970 року, Серія A, № 11, с. 14-15, § 25 in fine ), стаття 6 Конвенції покладає на кожен національний суд обов`язок перевірити, чи мав відповідач можливість ознайомитися з провадженням проти нього, якщо, як у цій справі, це оскаржується з підстави, яка одразу не видається явно позбавленою підстав (див., mutatis mutandis , щодо обов`язку перевірити, чи був суд «неупередженим», Remli проти Франції , рішення від 23 квітня 1996 року, Reports 1996-II, с. 574, §§ 47-48). 
На переконання колегії суддів, зазначений конвенційний стандарт є застосовним і до Відповідача як органу, рішення якого безпосередньо впливає на обсяг прав та законних інтересів Позивача.
Хоча у Комісії і міг виникнути обґрунтований сумнів щодо відповідних обставин, поза її увагою залишилася позиція Позивача та необхідність надати Позивачу реальну можливість пояснити спірну ситуацію, усунути наявні сумніви й подати відповідні докази на своє підтвердження.
За таких умов Комісія була зобов`язана не обмежуватися формальним посиланням на наявні матеріали, а перевірити доводи Позивача, надати їм належну оцінку та встановити фактичні обставини, які мають істотне значення для прийняття рішення. Невиконання цього обов`язку призвело до того, що висновки Комісії були сформовані без всебічного та об`єктивного дослідження всіх релевантних обставин.
Відповідач фактично підмінив встановлення обставин, що мають істотне значення для справи, посиланням на їх преюдиційний характер, не перевіривши питання реальної участі Позивача у справі № 756/11050/21-ц та не надавши оцінки його конкретним доводам щодо непричетності до відповідних правовідносин. Унаслідок цього на Позивача були покладені негативні наслідки у вигляді обмеження його подальшої участі у конкурсі на посаду судді апеляційного господарського суду. 
За таких обставин наведені Комісією доводи не можуть вважатися достатніми для формування обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію професійної етики та доброчесності за показниками «законність джерел походження майна, відповідність рівня життя судді (кандидата на посаду судді) або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідність способу життя судді (кандидата на посаду судді) його статусу», та «чесність».
За таких обставин наведені Комісією мотиви не можуть вважатися достатніми, належними та переконливими для формування обґрунтованого сумніву щодо відповідності Позивача критерію професійної етики та доброчесності, зокрема за показниками «законність джерел походження майна, відповідність рівня життя судді (кандидата на посаду судді) або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідність способу життя судді (кандидата на посаду судді) його статусу» та «чесність». Саме по собі існування неперевірених припущень або формальне посилання на судове рішення без аналізу конкретних заперечень кандидата не може бути достатньою підставою для висновку про його невідповідність зазначеним критеріям.
Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне зауважити, що поняття «доброчесність» у контексті відбору суддів є комплексною категорією, що охоплює не лише формальне дотримання законодавчих вимог, але й етичні, моральні та професійні якості особи, а тому його практичне застосування вимагає ретельного й індивідуалізованого аналізу кожної конкретної ситуації. Доброчесність формується через сукупність обставин, дій та мотивів, які необхідно оцінювати в їхньому взаємозв`язку. 
Невідповідність критерію доброчесності є фінальним висновком, який має ґрунтуватися на виваженій та глибокій оцінці сукупності людських, професійних якостей, поведінки та обставин, що демонструють несумісність із високими стандартами суддівської професії. Такий висновок не може бути формальним чи поверхневим, адже доброчесність як інтегральна характеристика судді передбачає не лише відсутність порушень, але й здатність особи викликати довіру суспільства до судової влади. Відповідно, обґрунтування невідповідності критерію доброчесності, має бути не лише належно мотивованим, але й достатньо переконливим, щоб сторонній незалежний спостерігач міг чітко зрозуміти, чому конкретна людина не може виконувати функції судді.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, зокрема, в постанові від 14 листопада 2024 року у справі № 990/71/24, що обґрунтованість рішення передбачає належну його аргументацію, яка охоплює з`ясування обставин, які мають значення для ухвалення цього рішення. У сукупності це все надає рішенню якості вмотивованого, тобто такого, яке дозволяє з достатньою чіткістю розуміти, чим керувався суб`єкт, що його ухвалив.
Також в пункті 7.42 постанови від 13 лютого 2025 року у справі 990/74/24 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що підставою для відмови кандидату на посаду судді в наданні відповідної рекомендації можуть бути не просто сумніви членів Комісії у доброчесності кандидата, а обґрунтовані сумніви, тобто такі, які ґрунтуються не на припущеннях, а на оцінці фактичних даних, і які спростовували б доводи кандидата або вказували б на їх суперечність або алогічність (беззмістовність).
Отже, в обсязі встановлених у цій справі обставин у зіставленні з правовим регулюванням спірних правовідносин Суд висновує, що спірне рішення не відповідає вимогам частини першої статті 88 Закону № 1402-VIII, а також критеріям, визначеним статтею 2 КАС України, що є підставою для визнання його протиправним і скасування.
Аналогічні правові підходи викладені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 7 листопада 2024 року у справі № 990/124/24, від 14 листопада 2024 року у справі №990/71/24, від 14 листопада 2024 у справі № 990/139/24. 
В основі застосування до особи будь-яких негативних наслідків лежить принцип індивідуалізації відповідальності, який виключає покладення на особу несприятливих висновків лише через сумніви щодо дій інших осіб без належного доведення персонального зв`язку з відповідними обставинами.
При цьому частиною першою статті 88 Закону про судоустрій передбачено, що Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
З огляду на викладене Суд вважає, що вмотивованість рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання особи такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді є не лише формальним дотриманням вимог закону, а повинна забезпечити дотримання принципу правової визначеності у питанні встановлення підстав для визнання особи такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 КАС України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими у цій статті й інших законах. Водночас оцінка Верховним Судом мотивів та обґрунтованості оспорюваних рішень Комісії не є втручанням у її дискреційні повноваження (постанова від 11 липня 2024 року у справі № 990/183/23).
У процедурі розв`язання Комісією питання про визнання особи такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя, негативне рішення має містити не лише покликання на визначені законом підстави для ухвалення такого рішення, а й мотиви, з яких Комісія дійшла висновку про наявність обставин, з якими пов`язується обґрунтований сумнів щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики, або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.
Суд не заперечує, що ВККС відповідно до свого статусу, повноважень, встановленого законом порядку, мети і завдань, які перед нею стоять, вільна у виборі будь-яких підстав і, керуючись власною оцінкою цих підстав, має право засумніватися у відповідності кандидата на посаду судді критеріям та умовам, за яких можливе для визнання цієї особи такою, що підтвердила здатність здійснювати правосуддя.
Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суду наголошує, що одним із завдань адміністративного судочинства є перевірка реалізації суб`єктами владних повноважень їхніх дискреційних повноважень, зокрема за критеріями обґрунтованості, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
При цьому вимога щодо обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень означає, що таке рішення повинне прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття. Цей критерій відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так й інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього суб`єкт владних повноважень має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків. Несприятливе для особи рішення повинне бути вмотивованим.
Зазначений висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 7 листопада 2024 року у справі № 990/124/24.
Ураховуючи наведене вище, Суд констатує передчасність висновків, що містяться в оскаржуваному рішенні, оскільки Комісія не надала належного обґрунтування щодо прийняття або відмови у прийнятті доводів Позивача щодо суті спірних правовідносин, що лягли в основу спірного у справі рішення.
З огляду на відсутність належного мотивування оскаржуваного рішення Відповідача щодо непідтвердження відповідності Позивача критеріям доброчесності та професійної етики, а також ненадання оцінки його доводам, суд не може визнати обґрунтованим і звернення Відповідача до Національного агентства з питань запобігання корупції. Похідний характер такого звернення від висновків, покладених в основу оскаржуваного рішення, свідчить про те, що недоліки останнього, зокрема, посилання на преюдиційність обставин без належної оцінки конкретизованих заперечень Позивача, повною мірою поширюються і на відповідне звернення. За таких обставин воно не може вважатися таким, що ґрунтується на належним чином встановлених та перевірених фактичних обставинах.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі обставин, у зіставленні з правовим регулюванням спірних правовідносин, Суд висновує, що оскаржуване рішення Комісії не відповідає критеріям обґрунтованості, визначеним статтею 2 КАС, що є самостійною та достатньою підставою для визнання його протиправним і скасування.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про передчасність висновків ВККС, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
При цьому Суд зауважує, що при повторному розгляді Комісією питання щодо підтвердження здатності Позивача здійснювати правосуддя в апеляційному господарському суді, Відповідач повинен врахувати висновки, викладені в цьому судовому рішенні.
Фактично суд вирішив задовольнити позов у відмінний спосіб, аніж просив Позивач. Однак, оскільки така резолютивна частина спрямована на ефективний захист порушених прав Позивача, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем було сплачено судовий збір за подання позовної заяви в сумі 3640 грн. 
Відповідно до підпункту 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» ставка за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, а також те, що заявлені Позивачем вимоги є взаємопов`язаними, випливають з одного предмета спору, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування Позивачу судових витрат у вигляді сплаченого судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
З огляду на наведене, Верховний Суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову.
Керуючись статтями 22, 241-246, 255, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд,

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково. 
Визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у складі Другої палати № 70/ас-25 від ІНФОРМАЦІЯ_3. 
Зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України повторно розглянути питання щодо підтвердження здатності ОСОБА_1 здійснювати правосуддя в апеляційному господарському суді з урахуванням правової оцінки, наданої Верховним Судом у цьому рішенні.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (код ЄДРПОУ 37316378, адреса: 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) 1211,2 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок) судового збору.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляд справи проведено в порядку письмового провадження, цей строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Суддя-доповідач Н. Є. Блажівська
Судді Л.І. Бившева 
І. Л. Желтобрюх 
О.О. Шишов 
М.М. Яковенко
Повний текст рішення складено 18 червня 2026 року.